-----------  GLASUL  DIN   PRĂPASTIE  ----------

                                                                        Autor: Motorgianu  Sergiu
                                                                        sergiu_motorgianu@yahoo.com

                       PREFAŢĂ

                             Fiecărui  om , îi  este  oferit  în  viaţă  un  moment  al  întâlnirii  sale  personale  cu  Dumnezeu.Unii  îl  găsesc  în  fragedă  pruncie , alţii , asemeni  fiului  risipitor  scârbiţi  de  plăcerile  efemere  ale  acestui  veac , unii  îl  găsesc  pe  Dumnezeu  prin  boli  sau  suferinţe , alţii ... pe  marginea  prăpastiei , aşa  cum  este  şi  cazul  personajului  principal  al  cărţii.
                              O  adolescentă  rebelă , fuge  de  la  orfelinatul  în  care  locuia , ascunzându-şi  identitatea  şi  trecutul  întunecat.Drumul  vieţii  şi  circumstanţele  o  aduc  într-o  zi  pe  marginea  unei  prăpăstii  încercând de  mai  multe  ori  să  se  sinucidă , dar  de  fiecare  dată , ajutată  să-şi  continue  viaţa , de  mâna  nevăzută  a  Lui  Dumnezeu.Viaţa  fugarei  se  schimbă  la  întâlnirea  unor  oameni  simpli  din  mediul  rural , care  o  ajută  să  găsească  ceea  ce  căuta  cu  atâta  ardoare: dragostea.
                              Oricare  ar  fi  încercările  vieţii  şi  greutăţile  prin  care  trecem , viaţa  trebuie  trăită; ea  ne-a  fost  dăruită  ca  un  dar , nu  ne  aparţine; trebuie  doar  să  găsim  puterea  de  a  învinge , de  a  ne  ridica  şi   a  merge  mai  departe ,  de  a  investi  în  ea  tot  ce  avem  mai  bun , şi  totul  pentru  slava  Celui  de  Sus.
                             Prezenţa  tinerei  în  familia  celor  doi  bătrâni , nu  este  o  simplă  coincidenţă , ci  doar  un  scurt  fragment  din  împlinirea  unei  vechi  făgăduinţi , pe  care  Dumnezeu  o  făcuse  cu  mulţi  ani  în  urmă  celor  doi.
                            Dumnezeu , în  credincioşia  Lui , ceea  ce  promite  duce  la  îndeplinire , dacă  vom  sta  aproape  de  El  şi  vom  căuta  Faţa  Lui.De  multe  ori , uităm  promisiunile  Lui , fiind  luaţi  de  valul  acestei  lumi , dar  El ,nu  ne  uită  niciodată.Este  timpul  acum , ca  să  ne  reîmprospătăm  duhul  şi  mintea  cu  parfumul  sfânt  al  cuvintelor  Lui  Isus , care  parcă  ne  şopteşte  în  inimă:"ceea  ce  ţi-am  promis , voi  face; rămâi  dar  credincios  aşteptând  ziua  binecuvântării".

                -----  Capitolul 1  -----

                " Omul  face  multe  planuri  în  inima  lui , dar  hotărârea  Domnului , 
                        aceea  se  împlineşte." (Proverbe 19:21) 

               Vântul  tomnatic  legăna  uşor  părul  lung  şi  despletit  al  tinerei  fete , ce  alergă  încet  pe  şoseaua  îngustă , care  şerpuia  printre  casele  mici  şi  îngrămădite  ale  vechiului  oraş.
               - Sper  că  ploaia  nu  va  începe , înainte  să  ajung  la  gară , gândi  ea  continuându-şi  drumul , oprindu-se  din  când  în  când  pentru  a  se  odihni , după  care  începea  din  nou  să  alerge  încet , aproape  istovită  de  puteri.
               -Te  urăsc  domnule  Ştefan , te  urăsc , începu  să  vorbească  singură  tânara  continuându-şi  încet  drumul.În  ochii  ei  căprui , tulburi , se  putea  citi  cu  uşurinţă  dorinţa  de  răzbunare  pe  care  o  purta  în  suflet.
               Primii  stropi  de  ploaie  udă  pământul.Fata  se  opri  să  se  adăpostească  sub  un  copac  de  pe  aleea  principală  a  unui  parc , pe  care  urma  să-l  traverseze  în  drumul  spre  gară.Privi  în  jur  şi  observă  că  era  singură; cine  ar  mai  fi  umblat  ca  ea , pe  o  asemenea  vreme , prin  ploaie?Îşi  lăsă  jos  de  pe  umeri  rucsacul  mic , îndesat  cu  haine  şi  se  rezemă  în  chitara  ,pe  care  o  purtase  tot  drumul  în  mână.
               Gândul  îi  zbură  iar  la  domnul  Ştefan ,  directorul  orfelinatului  în  care  până  nu  demult  locuise:
               - El  e  vinovat  pentru  tot  ce  mi  se  întâmplă  mie acum , gândi  fata  în  timp  ce  încerca  să  ferească  de  ploaie  chitara , a  cărei  husă  învechită , nu  părea  că-i  poate  oferi  prea  multă  protecţie  la  intemperii.Nici  nu  reuşi  să-şi  tragă  prea  mult  răsuflarea , că  în  curând , printre  crengile  copacului  sub  care  se  opri  să  se  adăpostească , începu  să  plouă  şi  nu  mai  era  un  loc  sigur; se  decise  să  caute  un  alt  loc  de  refugiu  şi  observă  pe  partea  cealaltă  a  parcului , spre  ieşire , un  magazin.
               -M-aş  putea  adăposti  acolo ,pe  treptele  acoperite , pentru  câteva  minute , până  va  mai  înceta  ploaia , gândi  fugara.
               Şi  fără  să  mai  stea  prea  mult  pe gânduri , îşi  puse  din  nou  rucsacul  pe  umeri , apucă  husa  chitarei  de  mâner  şi  începu  să  alerge  pe  aleea  parcului.Deşi  distanţa  până  la  magazinul  din  apropiere  era  mică , stropii  reci  de  ploaie  reuşi  să  ude  din  belşug  hainele şi  părul  castaniu  al  fetei.
               Vânzătoarea , privi  din  magazin  ce  se  întâmplase  şi  observând  hainele  fetei  cât  erau  de  ude , i  se  făcu  milă  şi  îi  făcu  semn  să  intre  în  alimentară:
                -Poţi  să  stai  liniştită  aici , până  trece  ploaia , spuse  amabilă  doamna  în  vârstă  de  aproximativ  patruzeci  de  ani; sub  acoperişul  de  afară  tot  o  să  te  mai  plouă  puţin.
                Fata  privi  uimită  de  amabilitatea  vânzătoarei  şi  se  lăsă  un  moment  de  tăcere.
                -Unde  vroiai  să  mergi  pe  vremea  asta?
                -La  gară , răspunse  încet  tânăra  privind  la  dulciurile  expuse  pe  rafturi.Şi-ar  fi  dorit  să  aibă  posibilitatea  de  a  gusta  din  fiecare , pentru  a-şi  alina  puţin  pofta.
                -Sărăcuţa  de  tine , tocmai  pe  vremea  asta  trebuia  să  pleci? de  ce  nu  ai  luat  un  taxi?
                -Taxi??...eu  nu  am  bani în  buzunat  nici  măcar pentru  o  pâine ,gândi  tânăra  în  timp  ce  îşi  deschise  rucsacul  pentru  a-şi  căuta  un  hanorac  să-l  i-a  peste  bluza  udă.
                - Păi , ...  nu  am  găsit ; când  am  plecat  de  acasă  era  vreme  frumoasă  şi  m-am  gândit  că  pot  merge  pe  jos , iar  când a  început  ploaia  am  căutat  un  taxi , dar  nu  am  găsit  nici  unul  prin  apropiere , minţi  fata.
                - Cred  că  o  să  plec , văd  că  ploaia  s-a  mai  oprit.
                - Stai  puţin , să-ţi  fac  un  ceai  cald , ploaia  aceasta  rece  te  poate  răci  uşor; e  plăcerea  mea , te  rog  nu  mă  refuza; În  plus nu  te  costă  nimic , zâmbi  vânzătoarea.Aşteaptă  doar  o  clipă , merg  să  aduc  o  ceaşcă.
                Fata  privi  împrejurul  ei  şi  fără  să  mai  stea  prea  mult  pe  gânduri , întinse  mâna  pe  etajera  din  apropiere , luă  un  pachet  de  biscuiţi  şi  îl  ascunse  în  buzunarul  hanoracului  fără  să  fie  văzută  de  cineva.După  câteva  clipe , amabila  vânzătoare  se  întoarse  cu  ceaşca  în  care  turnă  ceaiul  cald , pregătit  mai  dinainte  pentru  ea.
               - Poftim , bea-l  pe  tot , o  să-ţi  prindă  bine , mai  ales  pe  vremea  asta.
               Fata  timidă  se  apropie , luă  cu  grijă  ceaiul  şi  mulţumi.Nici  nu  termină  toată  ceaşca  cu  ceai  de  băut , că  se  şi  grăbi  să  părăsească  cât  mai  repede  magazinul  unde  se  adăpostise  de  ploaie.Salută  vânzătoarea  , care  îşi  reluă  activitatea , pe  uşă  intrând  câţiva  clienţi , care  datorită  condiţiilor  meteorologice  nefavorabile , se  opriră  în  drum  spre  magazin  să  se  adăpostească.
              Tânăra  fată  porni  din  nou  la  drum , înaintând  încet  spre  gară.Deşi  era  tot  mai  aproape  de  destinaţia  dorită , nu  se  mai  grăbi.Bani  de  bilet  nu  avea ,încotro  să  meargă  nu  se  decise.Şi-ar  fi  dorit  să  aibă  pe  cineva  aproape , măcar  un  coleg  de  la  orfelinat, cu  care  să  se  sfătuiască , dar  cu  tristeţe , constată  că  nimeni  nu  putea  face  acet  lucru  acum.
               Dezamăgirea  şi  ura  din  sufletul  ei , se  contopi  acum  cu  suferinţa, ascunsă , a  singurătăţii , pe  care , cu  greu  reuşea  să  o  stăpânească , încercând  cu  toată  puterea  cei mai  rămase , de  a  nu  deveni  victima  acestor  sentimente  întunecate , care  cu  siguranţă , iar  fi  pricinuit  moartea.De  fapt , nu  era  prima  dată  când  gândul  sinuciderii  îi  dădea  târcoale  minţii  ei  de  adolescentă  rebelă.Până  acum , acest  gând , nu  reuşi  să  încolţească  în  inima  ei , dar  era  tot  mai  conştientă  de  gravitatea  situaţiei  şi  de  neputinţa  ei  de  a  se  ajuta  să  scape  din  acestă  capcană  întinsă  înaintea  ei.
               La  un  moment dat , simţi  cum  apa  îi  pătrunse  în  interiorul  pantofului  ei  sport , umezeala  rece  resimţind-o  în  tot  corpul:
               -Nu  se  poate , cred  că  mi  s-au rupt  şi  pantofii  aceştia; erau  cei  mai  buni  pe  care  îi  aveam , îşi  spuse  ei  însăşi  fata  în  timp  ce  se  opri  pe  o  bancă  pentru  a-şi  verifica  talpa  încălţămintei  din  picioare.Rămase  dezamăgită  la  vederea  crăpăturii  prin  care  apa  pătrunse  în  pantoful  ei  sport.
               Pentru  că , în  rucsac  nu  mai  avea  decât  o  pereche  de  teneşi , şi  aceea  foarte  uzaţi , se  decise  să-şi  continue  drumul  cu  pantofii  deja  umeziţi.Călătoria  pe  care  tocmai  o  începuse , nu  era  nici  pe  de parte , pe  sfârşite;  era  doar  începutul  unei  căi , care  spera  adolescenta , că  o va  ajuta  să  scape  de  chinul  şi  zbuciumul  sufletesc  în  care  se  afla  în  prezent.
               În  curând  ajunse  în  faţa  gării.Trecu  prin  faţa  ghişeelor  de  bilete , ca  şi  cum  acestea  nici  nu  ar  fi  existat ,bani  neavând  să-şi  cumpere  bilet ,  şi  se  aşeză  pe  una  din  băncile  goale  aflate  pe  primul  peron  al  gării.Îşi  deschise  cu  grijă  husa , pentru  a  controla  dacă  umezeala  şi  ploaia  pătrunse  în  interior , unde  se  afla  chitara.Un  zâmbet  discret  se  observă  pe  faţa ei , când realiză  că  instrumentul  era  încă  intact.
               Scoase  apoi  din  buzunarul  hanoracului , pachetul  de  biscuiţi  pe  care  îl  furase  cu  puţin  timp  în  urmă.Şi  fără  a  mai  sta  pe  gânduri , îl  desfăcu  în  grabă , înfometată  de  drumul  parcurs.
              - Sunt  cu  ciocolată , gândi  fata , nici  că  se  putea  mai  bine.În  timp  ce  savura  fiecare  înghiţitură  din  crocanţii  biscuiţi , ochii  fetei  urmăreau  cu  atenţie  călătorii  care  se  adunaseră  pe  peron , aşteptând  sosirea  trenului.De  la  dispeceratul  gării , fusese  anunţat  sosirea  unui  tren  accelerat  la  linia 1.
              Puse  repede  în  rucsac , jumătatea  de  pachet  de biscuiţi , pe  care  nu  reuşi  să-i  mănânce şi  se  aşeză , mai  aproape  de  ceilalţi  călători , pregătindu-se  să  se  urce  şi  ea  în  tren.Dar  gândurile  îi  fuseseră  tulburate  la  vederea  unui  bătrân , care  tocmai  scoase  din  portofelul  aflat  în  buzunarul  unei  veste , tichetul  de  călătorie  pentru  a  vedea  încă  o  dată , numărul  vagonului  înscris  pe  el.
               Fata , fără  să  se mai  gândească  la  consecinţe , se  apropie  încet  de  omul  în  vârstă , apucă  cu  tărie  în  mâna  stângă  chitara , iar  cu  mâna  dreaptă  apucă  biletul  celui  de  lângă  ea.Apoi  alergă  spre  pasajul  subteran  al  gării.Bătrânul  strigă  cu  toată  puterea  unui  om  vârstnic , în  speranţa  că  cineva  îl  va  auzi:
               - Ajutor , hoaţa , fata  aceea  mi-a  furat  biletul.Alături  de  victimă , se  mai  alătură  câteva  femei , care  făcuseră  semn  agenţilor  de  la  poliţia  de  trafic  feroviar , indicându-le  acestora  , direcţia  în  care  o  luaseră  hoaţa.
              Fata , observă  că  poliţiştii  o  urmăreşte , aşa  că , grăbi  pasul  şi  începu  să  alerge  şi  mai  sprintenă.Înainte  de  a  coborî  în  pasaj , chiar  cu  două  trepte , fata  se  împiedică , căzu  şi  se  rostogoli  pe  treptele  rămase , iar  biletul  pe  care  îl  ţinea  strâns  în  mână , îi  zbură  printre  degetele  ei  firave.Simţi  o  durere  acută  în  partea  stângă  a  feţei , întinse  mâna  spre  locul  ranei  şi  observă  că  sângerează.Se  sperie , neştiind  cât   de  grav  putând  fi , dar  nu  se  opri  din  alergat.Simţea  cum  sângele  de  pe  ureche  se  scurgea  încet  pe  obraz , iar  apoi  pe  hanorac.
               Poliţiştii  care  observaseră  accidentul  ivit  şi  după  ce  recuperă  biletul  bătrânului , se  opriră  din  alergat , anunţând  doar  prin  staţie  colegilor , evenimentul  petrecut.
              Speriată  fata , nu  mai  reuşi  să  privească  înapoi  să  observe  dacă  mai  este  urmărită , şi  îşi  continuă  alergarea , ieşind  din  pasaj  pe  un  alt  peron , pe  care  tocmai  era  pregătit  să  plece  un  alt  tren.Chiar  în  momentul  ieşirii  ei  la  suprafaţă , impegatul  de  serviciu  făcu  semn  mecanicului  de  locomotivă  să  pornească.Vagoanele  începu  să  se  urnească  din  loc.Tânăra  începu  să  alerge  din  nou , respirând  din  greu , fiind  aproape  extenuată , însă  nu  se  lăsă  învinsă , simţind  că  respectivul  tren  era  singura  ei  şansă  de  plecare  de  acolo , încercând  să  scape  nevătămată  şi  fără  a  fi  prinsă  de  poliţia  de  trafic  feroviar.
               Ajunse  din  urmă  trenul  şi  se  urcă  în  ultimul  vagon  , din  mers.
               Se  simţi  atât  de  uşurată , văzându-se  în  tren.Se  opri  pentru  câteva  secunde  pe  culoarul  vagonului  pentru  a-şi  trage  răsuflarea , apoi  porni  în  căutarea  unui  compartiment  gol , unde  să  poată  intra.Aproape  la  jumătatea  vagonului , reuşi  să  găsească  un  loc  gol.Întră  în  grabă , îşi  lăsă  chitara  şi  rucsacul  pe  bancheta  de  vis-a-vis , scoase  un  şerveţel  din  buzunar  şi  încercă  să-şi  şteargă  sângele  de  pe  faţă ,privindu-se  în  oglinda  ce  se  găsea  deasupra  băncilor  din  compartiment.
                Apoi  se  aşeză  confortabil  pe  scaunul  de  la  geam , în  direcţia  opusă  de  mers  al  trenului.Privea  pe  geam  îngândurată , retrăind  rezumatul  zilei  care  tocmai  se  încheia.
                Timp  de  câteva  minute  se  odihni , privind  la  pădurile  multicolore , care  puţin  câte  puţin , se  dezbrăcau  de  veşmântul  de  frunze , anunţând  expresiv  sosirea,  în  câteva  săptămâni  a  iernii.
                Dar  dintr-o  dată , fata  îşi  aduse  aminte  că  nu  are  bilet;  se  ridică  în  grabă  încercând  să  se  gândească  la  o  posibilitate  de  călătorie  fără  bilet.Şi  astfel  părăsi  compartimentul , pornind  pe  culoarul  vagonului , în  speranţa  că  va  găsi  un  loc  unde  să  se  ascundă.Trecu  dintr-un  vagon  în  altul , căutând  cu  disperare  un  refugiu.Nici  nu  ştia  sigur  ce  căuta , dar  încerca  să  scape  cumva  şi  să  nu  de-a  ochii  cu  controlorul  de  bilete.Însă  înaintând  prin  vagonul  de  clasa 1 , unde  ajunse , observă  la  capătul  celălalt , exact  persoana  de  care  tocmai  încerca  să  se  ascunsă  şi  să  fugă  din  calea  lui - controlorul.
                 Ca  să  meargă  înainte , ar  fi  trebuit  să-i  arate  biletul , ca  să  se  întoarcă , ştia  că  nu  avea  unde  să  se  ascundă.Ca  o  soluţie  de  ultim  moment , se  gândi  să  se  închidă  în  toaleta  vagonului  respectiv , pâna  va  trece pericolul.Şi  fără  a  mai  sta  prea  mult  pe  gânduri , intră  în  grabă  în  mica  toaletă  şi  închise  uşa.Din  când  în  când , câte  un  călător  încerca  uşa , dar  toţi  credeau  că  se  blocase.Fata  înspăimântată , aştepta  ca  trenul  să  oprească  undeva , într-o  staţie  să  poată  ieşi  şi  coborî  în  siguranţă.
                 După  aproximativ  o  jumătate  de  oră , fata  auzi  din  nou  cum  cineva  apăsă  pe  clanţa  uşii , încercând  să  intre.Dar  deveni  şi  mai  speriată , când  auzi  vocea  controlorului , care  se  afla  de  partea  cealaltă  a  uşii:
                - Ceva  s-a  întâmplat ? îmi  cer  scuze , spuse  el  călătorului , care  îl  atenţionase  că  uşa  toaletei  este  blocată; o  să  merg  să  i-au  cheia  de  rezervă  şi  o  să  încerc  din  nou  să  o  descui , nu  durează  decât  cinci  minute.
                Tânăra , auzind  aceste  lucruri  începu  să-i  fie  teamă  să  nu  fie  prinsă.Ştia  că  ar  putea  fi  pedepsită  şi  să  ajungă  pe  mâna  poliţiei , dacă  ar  fi  prinsă  călătorind  fără  bilet  de  tren.După  câteva  secunde  se  lăsă   linişte , controlorul  plecând  după  cheia  de  rezervă.
                Cred  că  e  momentul  să  ies  acum , gândi  fata , care  deschise  uşa  încet  şi  observând  că  nu  e  nimeni , ieşi  în  grabă , trecând  în  vagonul  alăturat.Încercă  să  deschidă  uşa  vagonului  pentru  a  sări  din  tren.Privi  în  jurul  ei  şi  nu  observă  decât  dealuri  împădurite  cu  conifere.Şi-ar  fi  dorit  să  sară , dar  ezită  de  teamă , viteza  trenului  fiind  destul  de  mare , deşi  era  într-o  zonă  de  înaltă  altitudine.Ştia  că  dacă  va  sări , cu  siguranţă  îşi  va  rupe  un  picior  sau  vreo  mână.
                 - Da , semnalul  de  alrmă , ar  fi  soluţia , gândi  adolescenta , în  timp  ce  porni  în  căutarea  unui  compartiment  gol  de  unde  poate  trage semnalul  şi  astfel  trenul  fiind  obligat  să  încetinească  viteza.Spre  capătul  celălalt  al  vagonului , găsi  într-un  final  un  compartiment  liber , unde    întră  şi  trase  de  mânerul  roşu  de  deasupra  uşii.
                 Un  sunet  puternic  se  auzi , în  tot  vagonul şi  trenul  frână  destul  de  brusc , încetinind  viteza , însă  fără  a  se  opri.Fata  alergă  înapoi  la  uşa  pe  care  o  forţă  cu  câteva  minute  în  urmă  să  o  deschidă.
                 Pasagerii  din  acel  vagon , speriaţi , începură  să  iasă  pe  culoar  să  vadă  cine  a  tras  semnalul  de  alarmă  şi  care  fusese  motivul  pentru  care  fusese  tras.Fata  se  strecură  printre  călătorii  tulburaţi  de  sunetul  constant  care  se  auzea  în  tot vagonul , ajunse  la  uşă , coborî  scările , apoi  aruncă  din  tren  chitara , care  căzu  în  tufişurile  de  pe  marginea  căii  ferate.Apoi , privi  spre  câţiva  pasageri  care  alergau  spre  ea , aceştia  înţelegând  intenţiile  fugarei.
                  - Stai , nu  sări , o  să  te  loveşti , e  periculos , stai.
                  Şi  înainte  ca  unul  din  acei  călători , să  pună  mâna  pe  ea  şi  să  o  oprească , aceasta  îşi  adună  ultimele  puteri  şi  se  aruncă  de  pe  scările  vagonului.Curentul  produs  de  vagonul  în  mişcare  o  împinse  aproape  doi  metri  înapoi , faţă  de  locul  unde  dorise  să  sară.
                 -Ah , piciorul  meu , începu  fata  să  strige  de  durere , în  timp  ce  încercă  să  se  ridice  de  jos.Trenul  îşi  continuă  drumul , fără  a  se  opri , în  timp  ce  călătorii  priveau  uimiţi  de  la  geamurile  vagoanelor  curajul  tinerei.
                Fata  îşi  ridică  pantalonii  puţin  mai  sus  şi  observă  că  durerea  fusese  provocată  de  o  lovitură  la  glezna  piciorului  drept , unde  se  lovise  de  pietrele  de  pe  marginea  şinelor  de  cale  ferată.Privi  în  jur; era  înconjurată  doar  de  pădurile  muntoase , iar  în  curând  avea  să  se  întunece.
                Încotro  să  o  apuce?
                Îşi  bandajă  gleza  cu  o  batistă  pe  care  o  umezi  cu  puţină  apă , pe  care  o  mai  avea  în  sticluţa  din  rucsac , apoi  se  ridică  încet  şi  plecă  în  căutarea  chitării; o  găsi  la  mai  puţin  de  douăzeci  de  metri  de  locul  unde  sărise  ea.Se  bucură , observând-o  teafără  şi  nevătămată.Nici  husa  nu  părea  că "suferise"  prea  mult.
                 Apoi  îşi  continuă  drumul , prin  pădurea  de  brazi , deşi  începuse  să  regrete  că  sărise  din  tren , mai  ales  că , locul  acesta  părea  atât  de  primejdios.Merse  aproape  o  jumătate  de  oră  până  când  reuşi  să  găsească  o  potecă , care  arăta  mai  degrabă  ca  aparţinând  unui  traseu  montan.Coborî  încet  pe  potecă , sleită  de  puteri  atât  fizic  şi  psihic.Simţea  că  dacă  nu  se  va  opri  în  curând  va  leşina.Se  aşeză  încet  pe  un  bolovan , scoase  din  rucsac  puţina  apă  pe  care  o  mai  avea  în  sticlă , apoi  savură  şi  ultimul  biscuite  de  ciocolată  rămas.Spera  să  găsească  în  curând  ceva  de  mâncare , neputând  să-şi  potolească  foamea  cu  un  singur  biscuite.
                 - Ce  bună  ar  fi  acum  şi  ciorba  aceea  făcută  de  doamna  Livia  la  orfelinat? gândi  tânăra.
                În  toţi  anii  petrecuţi  în  acel  cămin , nu  învăţase  să  fie  mulţumitoare  faţă  de  mâncarea  oferită  zi  de  zi.Întotdeauna  rebela  adolescentă  avea  ceva  de  reproşat  bucătăresei:
               - Altceva  nu  ştiţi  să  mai  faceţi?numai  ciorbe , supe , pilaf  şi  fasole?De  ce nu  primim  mai  des  desert?Astfel  de  întrebări , primea  aproape  în  fiecare  zi , doamna  Livia , o  femeie  mai  în  vârstă , şi  care  era  una  din  bucătăresele  de  acolo.Era  de  fapt , singura  care  primea  reproşuri  de  la  tânăra  fată , deoarece  ea  tăcea  întotdeauna , o  asculta  şi  încerca  de  fiecare  dată  să-i  vorbească  frumos  ca  unui  copil  de-al  ei.
                Când  erau  de  serviciu , la  servit  în  cantină  celelalte  bucătărese , fata , nu  comenta  nimic , mânca  orice  i  se  punea  în  farfurie  fără  vreun  murmur.Dar  cu  doamna  Livia , era  altfel;abia  aştepta  să-i  vină  tura  acesteia  ca  să  se  descarce  pe  ea  de  tot  ce  îi  împovăra  sufletul  apăsat.
                După  scurta  pauză  făcută , tânăra , îşi  continuă  drumul , coborând  încet  pe  poteca  umbrită  de  brazi.Cu  cât  înainta  mai  mult  cu  atât  mai  înspăimântată  era , imaginându-şi  tot  felul  de  animale  hidoase , care  ar  sta  la  pândă , ascunse  prin  tufişurile  întunecate , gata  în  orice  moment  să  o  atace.Se  bucură  puţin  la  apariţia  lunii , care  fusese  acoperită , timp  de  câteva  minute , asemeni  unui  văl , de  norii  cenuşii.Acum  putea  vedea  mai  desluşit  cărarea.
               I-ar  fi  prins  bine  o  lanternă , dar  se  mulţumi  şi  cu  lumina  nocturnă.După  un  timp , ajunse  la  un  drum  forestier  care  şerpuia  printre  dealurile  subcarpatice.Încotro  să  pornească?La  dreapta , coborând  spre  vale , sau  la  stânga , urcând.Oricum , nu  ştia  în  ce  parte  s-ar  putea  afla  cel  mai  aproape  sat  sau  cătun.Aşa  că  se  gândi  să  pornească  înspre  dreapta , şi  începu  să  coboare  încet.
               Dacă  n-ar  fi  fost  întunericul , sunetele  ciudate  ale  păsărilor  zburdalnice  şi  imaginaţia  ei  bogată  nutrind  tot  felul  de  gânduri  hilare , n-ar  mai  fi  făcut  nici  un  pas  înainte;s-ar  fi  oprit , s-ar  fi  aşezat  sub  crengile  unui  brad  şi  s-ar  fi  odihnit  până  spre  dimineaţă , pornind  la  drum , din  nou , la  ivirea  zorilor.Dar  în  circumstanţele  în  care  se  afla , nu  prea  putea  face  lucrul  acesta.
               Era  aproape  de  miezul  nopţii.Nici  nu  ştia  cât  timp  trecuse  de  când  sări  din  tren.Ştia  doar  că , dacă  ar  putea , ar  lua  totul  de  la  capăt , o  altă  viaţă , un  nou  început , să  uite  de  tot  ce  i  s-a  întâmplat  şi  să  devină  o  altă  persoană , de  nerecunoscut , faţă  de  ceea  ce  era  ea  în  prezent.
               La  un  moment  dat , auzi  un  susur  lin  de  izvor.De  îndată , setea  o  copleşi  şi  gâtul  puţin  uscat  o  împinse  să  se  abată  din  drum  în  căutarea  acelui  izvor.Îşi  potoli  setea , gustând  cu  poftă  fiecare  înghiţitură  de  apă  rece , apă , care  îi  reînnoi  puţin  puterile.
               - Ce-ar  fi  să  cobor  de-a  lungul  izvorului?se  gândi  fata , astfel  , măcar  de  sete  , nu  ar  mai  fi  trebuit  să  se teamă.Şi  porni  încet  la  drum , pe  malul  umed  al  micului  pârâu.
               - Dacă  aş  fi  avut  o  lanternă , aş  fi  fost  foarte  fericită  acum ,gândi  adolescenta , înaintând  cu paşi  înceţi.Drumul  părea  să  coboare  spre  o  vale , iar  pădurea  deveni  tot  mai  deasă.Deşi  cerul  era  fără  nori  acum , rareori  se  mai  putea  zări  printre  vârfurile  semeţe  ale  brazilor , silueta  nocturnă  a  lunii , care  până  aici  îi  fusese  un  fel  de  lanternă  magică , luminând  cu  precizie  din  cosmos , paşii  rătăcitori  ai  fugarei  de  numai  optsprezece  ani.
                 Un  zgomot  neobişnuit  se  auzi , devenind  tot  mai  clar , în  timp  ce  fata  se  apropia  de  acel  loc.După  câţiva  zeci  de  metri , ajunse  la  capătul  pădurii , iar  în  faţa  ei   pârâul , se  scurgea  acum  pe  stâncile  abrupte  formând  o  cascadă  mică , ce  cădea  într-o  prăpastie.
                - Atâta  mers  degeaba?drumul  acesta  m-a  adus  la  o  prăpastie?
                Dezamăgirea  îi  cuprinse  întreaga  fiinţă:
                - Ce  zi  blestemată!...ce  drum  blestemat!...ce  viaţă  blestemată!Ce  să  fac  acum?se  tot  întreba  fata.
               Să  coboare  n-ar  fi  reuşit  în  miezul  nopţii  şi  ar  fi  fost  foarte  periculos  să  urmeze  cărarea  care  şerpuia  pe  marginea  prăpastiei  pierzându-se  dincolo  de  colţurile  stâncoase.Singurul  lucru  care  îl  putea  face  în  acel  moment , era  să  doarmă  câteva  ore  , aici , la  marginea  pădurii  până  la  răsăritul  soarelui  pentru  a  putea  coborî  în  siguranţă.
                Se  aşeză  sub  crengile  unui  brad , rezemă  chitara  de  trunchiul  gros , apoi  se  ghemui  între  două  rădăcini  şi  puse  rucsacul  ca  şi  pernă; deşi  nu  era  la  fel  de  confortabil , trebuia  să  se  mulţumească  cu  atât.Adormi  cu  uşurinţă , după  o  zi  palpitantă , şi  nici  nu  observă  că  în  curând  se  făcu  de  ziuă , până  când  prima  rază  pală  de  soare  tomnatic , pătrunse  printre  crengile  de  brad , mângâind  uşor  faţa  palidă  a  fetei.Se  ridică  încet , somnoroasă , frecându-şi  uşor  cu  mâinile  ochii , încercând  parcă  să  alunge  somnul.
               Nici  nu  apucă  bine  să  se  bucure  de  căldura  firavă  a  dimineţii , că  doi  nori  cenuşii  uriaşi , învăluiră  soarele , ţinându-l  captiv  pentru  o  perioadă.Fata  se  ridică  încet , încercând  să-şi  mai  dezmorţească  puţin  mâinile  şi  picioarele  după  somnul  în  natură.Apoi  se  apropie  de  marginea  prăpastiei , încercând  să  privească  dincolo  de  ea , dar  din  cauza  ceţei  dense  ce  se  ridica  , nu  reuşi  să  observe  mai  nimic  decât  o  vale  umbrită  de  copaci  îmbrăcaţi  tomnatic.
               - De  ce  nu  sari  în  prăpastie?auzi  o  şoaptă.
               - Cine  eşti?se  întoarse  înspăimântată  fata , aflată  la  mai  puţin  de  un  metru  şi  jumătate  de  marginea  prăpastiei.
               - Sari !!! ce  mai  aştepţi?unde  fugi? unde  vrei  să  ajungi? asta-i  viaţă?se  merită  să  o  mai  trăieşti? hai  fă-o!!! auzi  din  nou  vocea  care  îi  tulbură  mintea  şi  inima.
               - Cine  eşti?lasă-mă  în  pace , strigă  fata , devenind  tot  mai  înspăimântată  şi  privind  împrejurul  ei; dar  nu  observă  pe  nimeni.
               Cu  mâna , îşi  atinse  apoi  uşor , cu  delicateţe , obrajii  îmbujoraţi , apoi  fruntea:
               - Cred  că  am  febră  mare , am  început  să  delirez.
              - Sari!!! nu-ţi  fie  teamă , doar  aşa  o  să  scapi  de  toate  problemele.Nu  vezi  că  nimeni  nu  te  iubeşte , nu  ai  pe  nimeni , pentru  ce  să  te  chinui  aşa?Fii  curajoasă  şi  fă-o!
              Cuvintele  acestea  amărî  sufletul  tinerei , încercând  să  o  farmece  cu  înţelesul  lor.
              Fata  făcu  un  pas  mic  spre  prăpastie , înaintând   nesigură  de  ceea  ce  va  urma.O  rafală  de  vânt  îi  mângâie  uşor  părul  lung , care  pluti  pentru  câteva  clipe  în  aer , apoi  coborî  încet  pe  umerii  mici  şi  rotunzi.
              - Nu  are  nici  un  rost  să  mai  trăiesc , nu  am  pentru  ce , nimeni  nu  mă  vrea , nici  părinţii  nu  m-au  vrut  probabil , de  aceea  am  crescut  într-un  orfelinat; nimeni  nu  m-a iubit  vreodată , sunt  atât  de  nefericită.Mai  bine  nu  mă  năşteam , de  ce  am  primit  viaţa  asta?de  ce?de  ce  mie?
              Glasul  drăcesc  îi  răsună  încă  plin  de  viaţă  în  mintea  ei , îndemnând-o  să  sară.Mai  făcu  un  pas , iar  acum  se  afla  la  mai  puţin  de  zece  centimetri  de  prăpastie.Ceaţa  deveni  tot  mai  densă , iar  norii  se  îngrîmădeau  încet , acoperind  cerul.Apoi  închise  ochii , se  ridică  încet  pe  vârfuri  şi  cu  sufletul  îngrozit  şi  încolţit  din  toate  părţile  de  vocea  străină , se  aplecă  încet  în  faţă  pentru  a  sări.

               -----  Capitolul 2 ----- 
                
                "Cine  are  o  inimă  înţeleaptă , îşi  arată  înţelepciunea  când  vorbeşte , 
                                          şi  mereu  se  văd  învăţături  noi  pe  buzele  lui.
                       Cuvintele  prietenoase  sunt  ca  un  fagur  de  miere: 
                       dulci  pentru  suflet  şi  sănătoase  pentru  oase."
                                                                   (Proverbe 16:23-24)

              - Stai ... se  auzi  un  glas  din  prăpastie.
              - Stai , fata  mea , ce  faci?vezi  să  nu  cazi , ai  grijă , au  mai  murit  şi  alţii  aici , continuă  vocea  aceea  caldă  şi  reală.
              Fata  tresări , de  parcă  o  vrajă , tocmai  fusese  ruptă  şi  prin  ceaţă , observă  acolo  jos , un  bătrânel  sprijinit  într-o  bâtă  şi  înconjurat  de  câteva  vite , ce  păşteau  pe  micul  petec  de  pământ  ce  formase  o  pajişte, ultimele  fire  de  iarbă  înainte  de  sosirea  iernii.
             - Ce  cauţi  acolo  sus?continuă  bătrânelul , coboară  jos  încet.
             - Lasă-mă  în  pace , vreau  să  sar , să  mor  şi  să  scap  de  viaţa  asta  blestemată , spuse  pe  un  ton  ridicat  fata , enervată  de  prezenţa  bărbatului , care  îi  strică  planul  de  a  sări.
            - Dar  de  ce  vrei  să  sari??
             Fata  tăcu  câteva  clipe , apoi  îi  răspunse  cu  lacrimi  în  ochi:
            - Pentru  că  nimeni  nu  mă  iubeşte , spuse  din  nou  pe  un  ton  răutăcios , încercând  să-şi  ascundă  durerea  sufletului.
            - Ei , fata  mea , cineva  trebuie  să  te  iubească , îţi  spun  eu , Dumnezeu  te  iubeşte  mult , chiar  nu  ştiai?
            - Dumnezeu?!?... nici  nu  ştie  că  exist , continuă  replica  tânăra , schimbând  puţin  tonul , devenind  unul  ironic.Unde  e  Dumnezeu  acum? De  ce  nu  îmi  arată  că  mă  iubeşte?
            - Păi  , El  e  lângă  tine , spuse  bătrânelul  zâmbind  discret.
            Fata   tresări , făcu  doi  paşi  mari  înapoi  de  la  marginea  prăpastiei  şi  privi  din  nou  în  jurul  ei:
            - Îţi  baţi  joc  de  mine , tataie? răspunse  adolescenta  mâhnită.
            - Fata  mea , Dumnezeu , nu  e  om  să-l  poţi  vedea; pe  Dumnezeu , trebuie  să-l  simţi.Vântul  nu-l  vezi , dar  ştii  că  există  şi  îi  simţi  răcoarea  şi  adierea  atunci  când  îţi  mângâie  încet  faţa , aşa-i?glăsui  vocea  bătrânului  din  prăpastie.Crede-mă  e  acolo  sus , lângă  tine , chiar  acum.
             Fata  se  apropie  din  nou  de  marginea  prăpastiei , încercând  din  nou  să  se  sinucidă.Bătrânul  observând  intenţiile  fetei  îi  spuse:
            - Dumnezeu , nu  te  poate  dezamăgi , El  nu  a  dezamăgit  pe  nimeni , niciodată.Un singur  lucru  nu  poate  face  El...
            ... Şi  se  lăsă  un  moment  de  tăcere , iar  fata  deveni  curioasă  de  spusele  celui  din  prăpastie:
           - Şi  ce  nu  poate  face?
           - Dumnezeu , nu  poate   sări  cu  tine  în  prăpastie , te  asigur  de  asta.E  alegerea  ta  dacă  vrei  să  sari , dar  unde  vei  ajunge  după  ce  vei  muri , va  trebui  să  mergi  singură; dacă  ţi-e  teamă  de  ce  va  fi  dincolo  de  viaţa  aceasta , de  ce  vrei  să  sari??Coboară  şi  hai  aici , apoi  vei  merge  acasă  la  mine , unde  soţia mă  aşteaptă  cu  lapte  cald  şi  brânză  proaspătă  de  vacă; cred  că  ţi-ar  prinde  bine  şi  ţie.Hai , fata  mea , coboară  încet.
             Cuvintele  acestea  linişti  la  clipeala  ochiului  furtuna  din  sufletul  zbuciumat  al  tinerei  rebele , iar  şoaptele  rostite  de  acea  voce  străină  încetase  a  se  mai  auzi.
            - Aşteaptă-mă , tataie , am  să  vin  cât  pot  de  repede , doar  că  nu  ştiu  pe  unde  pot  coborî.
            - Mergi  spre  stânga , şi  vei  găsi  o  potecă; coboară  pe  ea , e  o  scurtătură.
            Fata  îşi  luă  rucsacul , apoi  chitara  şi  porni  încet  în  căutarea  drumului  care  cobora  în  prăpastie.Nu  ştia  care  era  adevăratul  motiv , pentru  se  răzgândi  de  a  nu-şi  pune  capăt  zilelor: Frica  de  dincolo  de  moarte?teama  de  a  nu  ajunge  într-un  loc  unde  să  rămână  singură  pentru  o  eternitate?prezenţa  Lui  Dumnezeu  pe  marginea  prăpastiei?foamea??
             Un  lucru  era  cert: că  prezenţa  bătrânului  făcu  să  dispară  pentru  un  timp  frământările  sufleteşti  ale  acestei  fugare.
             În  mai  puţin  de  zece  minute , fata  ajunse  pe  pajiştea  uscată  din  fundul  prăpastiei.Câinele  bătrânului , care  însoţea  turma  de  vite , alergă  înaintea  fetei  lătrând  puternic , ca  şi  cum  aceasta , ar  fi  reprezentat  vreun  pericol  pentru  stăpânul  său.
              - Taci , pleacă  de  aici , spuse  bătrânul , lasă  fata  în  pace.Tânăra  nu  se  înspăimântă  la  vederea  câinelui , care  se  apropia  tot  mai  mult  de  ea.În  momentul  în  care  cei  doi  se  întâlniră , câinele  încetă  a  mai  lătra  şi  se  aşeză  umil  la  picioarele  stăpânului , lovind  cu  coada  lui  stufoasă , bâta , în  care  bătrânul  se  sprijinea.
              - Hai  să  mergem  în  sat , se  pare  că  eşti  tare  obosită , aşa-i?cum  te  cheamă?
              Fata , rămase  puţin  pe  gânduri  dacă  să-şi  dezvăluie  adevăratul  nume  sau  să  inventeze  unul  acum  pe  moment.Analizând  mai  bine  situaţia  în  care  se  afla , îşi  dădu  seama , că  ar  fi  mai  bine  să  ascundă  adevărul; dacă  poliţia  ar  căuta-o?Şi  fără  să  mai  stea  pe  gânduri , rosti  primul  nume  care  îi  trecu  prin  minte , ascunzându-şi  astfel ,  adevărata  identitate:
              - Numele  meu  este  Sandra.
              - Sandra ? ce  nume  frumos , continuă  bătrânelul , în  timp  ce  amândoi  înaintau  pe  poteca  ce  cobora  în  satul  din  apropiere , urmaţi  îndeaproape  de  câine.
              - Şi  cum  de  ai  ajuns  prin  creierii  munţilor , singură?
              - Am  venit  cu  trenul  de  la  Târgu-Jiu , am  coborât  din  tren  într-o  gară  mică  şi  de  acolo  uite  unde  am  ajuns; dar  pe  tine  cum  te  cheamă? schimbă  fata  repede  subiectul  de  discuţie , fără  ca  bătrânul  să-i  mai  poată  pune  o  altă  întrebare.
             - Ioan , şi  sunt  de  vreo  şaptezeci  de  ani , prin  zonele  acestea , zâmbi  acesta , reuşind  să  descreţească  pentru  câteva  clipe , chipul  crispat  al  adolescentei.
             - Îmi  pare  rău , că  v-am  zis  tataie  mai  înainte;cred  că  eram  foarte  nervoasă  când  v-am  spus  aşa.De  acum  o  să  vă  spun  "Domnul  Ioan".
             - Nu , nu  trebuie  să-mi  zici  mie  aşa , poţi  să-mi  spui " bunicule" , şi  aşa  nu  am  nici  un  nepot , deci  o  să  mă  simt  bine  dacă  o  să  mă  strigi  aşa.
             - Bine , ...bunicule , cum  zici  tu.Acum , se  vedea un  zâmbet  atât  de  indiscret  pe  faţa  fugarei , iar  pentru  bătrânul  Ioan , acest  lucru  era  asemenea  unei  adieri  de  vânt  ce  tocmai  atinse  coarda  cea  mai  sensibilă  a  sufletului  său  încă  tânăr.
              După  aproape  o  jumătate  de  oră  de  mers  încet , cei  doi  se  aflau  la  marginea  unui  sat , ascuns  bine  între  două  dealuri  puţin  abrupte  şi  acoperite  din  abundenţă  cu  păduri  de  pini  şi  brazi.Liniştea  uliţei  ce  şerpuia  printre  casele  mici  şi  îngrămădite , îi  stârni  fetei  curiozitatea  de  a  întreba:
             - Locuieşte  cineva  în  casele  acestea?e  atâta  linişte...
             - Sigur  că  locuieşte , copila  mea , dar  aici  la  munte , viaţa  e  mult  mai  diferită  decât  cea  de  la  oraş , unde  toată  ziua  ai  fost  obişnuită  cu  zgomotul  maşinilor  şi  al  aglomeraţiei.Uite  că  am  ajuns.
             Ioan  se  opri  în  faţa  unei  case  bătrâneşti , care  nu  ieşea  cu  nimic  în  relief    faţă  de  celelalte  case din  sat.În  faţa  ei , era  o  curte îngustă , în  care  erau  plantaţi  câţiva  pomişori , iar  în  partea  dreaptă  se  afla  o  mică  grădiniţă  în  care  erau  înflorite  câteva  brânduşe  de  toamnă , viu  colorate.
             Observând  că  fata  cerceta  cu  deamănuntul  ceea  ce  putea  vedea, bătrânul  consideră  că  ar  fi  necesar  şi  de  trebuinţă , să-i  ofere  mai  multe  detalii:
             - Dacă  o  să  stai  aici  până  la  primăvară , grădiniţa  va  arăta  mult  mai  frumoasă ,va  fi  plină de  ghiocei , toporaşi  şi  lăcrămioare; cu  siguranţă  ţi-ar  încânta  privirea.Cărei  fete  nu-i  plac  florile?Soţia  mea  le  îndrăgeşte  foarte  mult , iar  pomişorii  pe  care  i-ai  văzut , sunt  meri  şi  peri; sper  să  mai  mă  ţină  Dumnezeu  în  viaţă  cât  să  mai  pot  gusta  din  fructele  lor, sper  să  mai  trăiesc  câţiva  ani.
               În  timp  ce  Ioan  şi  fata  înaintau  pe  poteca  de  la  marginea  casei , le  ieşi  în  întâmpinare  o  femeie  cam  de  aceeaşi  vârstă  cu  a  bătrânului :
               - Ea  e  soţia  mea , Marta.
               Femeia , alergă  să-şi  întâmpine  musafirul  şi  să-i  ureze  bun  venit , după  care  bătrânul  le  făcu  cunoştinţă , explicând  în  acelaşi  timp  , pe  scurt  împrejurările , în  care  o  întâlnise  pe  această  adolescentă.Ochii  femeii  radiau  a  fericire  la  vederea  fetei:
               - Doamne , cât  de  mult  mi-aş  fi  dorit  să  am  o  nepoată  ca  tine , care  să  ne  viziteze  din  când  în  când  şi  pe  noi.Hai , intră  în  casă , să  te  odihneşti  puţin  până  pregătesc  masa.
               Fata  rămase  singură , pentru  câteva  minute  într-o  cămăruţă , aşezându-se  pe  pat  şi  privind  prin  geam , la  cei  doi  care  stăteau  de  vorbă.Nu  înţelese  prea  multe  cuvinte  din  ceea  ce  vorbeau , dar  înţelese  că  principalul  lor  subiect  de  discuţie  fusese  tocmai  persoana  ei .
               Sandra , privi  cu  ochii  plini  de  curiozitate  împrejurul  ei , cercetând  minuţios  fiecare  colţ  al  camerei  în  care  se  afla.În  partea  dreaptă , observă  o  mică  oglindă , agăţată  de  perete.Se  ridică  din  pat  încet  şi  se  apropie  pentru  a-şi  privi  chipul  în  oglindă.Rimelul  se  scurse  pe  obraji , amestecându-se  cu  fondul  de  ten , dându-le  acestora  o  nuanţă  pătată , ca  şi  cum  nu  şi-ar  mai  fi  spălat  faţa  de  multe  zile.O  cuprinse  ruşinea , gândindu-se  la  faptul  că  arăta  aşa  de  neîngrijită.Lovitura , cauzată  de  căderea  pe  treptele  subterane  ale  gării  din  Târgu-Jiu , se  transformă  într-o  adevărată  rană , iar  sângele  se  închegase , formând  o  crustă.O  linişti  gândul  că  fiind  pe  ureche  şi  în  spatele  ei , se  putea  acoperi  uşor  cu  părul  lung , devenind  astfel  mai  puţin  vizibilă  şi  ferită  de  ochii  curioşilor.
               - Ce  oameni  ciudaţi...m-au  primit  în  casa  lor  aşa  cum  arătam , în  plus  nici  nu  mă  cunosc.Sunt  aşa  diferiţi , gândi  Sandra.
               După  un  sfert  de  oră , Marta , intră  în  camera  unde  se  afla  masafira  şi  o  invită  la  masă:
               - Hai  copila  mea , până  nu  se  răceşte  laptele , probabil  că  eşti  destul  de  înfometată , sărăcuţa  de  tine.
               - Aş  vrea  mai  întâi  să-mi  îngăduiţi  un  minut  să  mă  pot  spăla  pe  faţă , răspunse  Sandra , puţin  ruşinată  de  felul  în  care  arăta.
               - Sigur , afară  este  un  lavoar , tocmai  ce  l-am  umplut  cu  apă  de  la  fântână , îţi  aduc  imediat  săpun  şi  prosop.
               Fata , părăsi  camera , urmând  îndeaproape  gazda , care  îi  aduse  dintr-o  altă  cameră  un  prosop  curat  şi  săpun , aşa  cum  îi  promisese ,se  spălă ,  apoi  merse  împreună  în  bucătărie , unde  Ioan , tocmai  turna  din  laptele  proaspăt  fiert  în  căni.În  momentul  în  care  cele  două  intrară  în  bucătărie , bătrânul  rămase  uimit  de  schimbarea  înfăţişării  Sandrei , care  dintr-o  adolescentă  rebelă , devenise  acum , parcă , un  alt  om , o  adevărată  domnişoară , care  fusese  ascunsă  în  spatele  unei  adevărate  măşti  de  produse  cosmetice.
                Marta , care  observă  reacţia  bătrânului  ei  soţ , spuse:
                - Eşti  la  fel  de  uimit  ca  şi  mine , aşa-i?Ea  este  adevărata  Sandra , zâmbi  femeia  prinzând  mâna  tinerei, între  mâinile  ei  aspre  şi  zbârcite.
                Tânăra  fusese  pregătită  să-şi  tragă  mâna  înapoi , dar  căldura  frumosului  gest , îi  copleşi  inima  puţin , făcând-o  să  renunţe.Apoi  se  aşezaseră  toţi  trei  la  masă , iar  Ioan  spuse  rugăciunea  de  mulţumire  pentru  mâncarea  ce  fusese  întinsă  pe  masă.Sandra  tăcu  şi  privi  uimită  la  ce  se  întâmplă.După  ce  Ioan  termină  rugăciunea , aceasta  îl  întrebă:
                - De  fiecare  dată  când  mâncaţi , vă  rugaţi  aşa?
                - Da , răspunse  Marta.
                - Nu  văd  la  ce  ajută  acest  lucru , spuse  pe  un  ton  sarcastic  tânăra continuând:
                - ... Oricum , nu  mă  priveşte  pe  mine.
                - Spune  copila  mea , dacă  ai  primi  în  dar , să  zicem , ceva , un  lucru  oarecare  de  care  tu  ai  avea  trebuinţă , nu  ai  mulţumi  acelei  persoane  care  ţi  l-a  dăruit?nu  ai  proceda  aşa?
                - Ba  da , sigur  că  i-aş  mulţumi , spuse  Sandra , aşteptând  nedumerită  o  explicaţie  a  celor  spuse.
                - La  fel  e  şi  cu  mâncarea; noi  o  primim  ca  un  dar  de  la  Dumnezeu , care  în  bunătatea  Lui  se  îngrijeşte  de  noi , în  fiecare  zi  oferindu-ne  hrana  necesară.Sunt  oameni  în  multe  ţări , care  mor  de  foame , neavând  nici  măcar  un  colţ  de  pâine  uscată; atunci  nu  se  merită  şi  nu  se  cuvine  să  mulţumim  pentru  binecuvântarea  aceasta , că  avem  ce  mânca  şi  că  nu  ducem  lipsă?Spuse  Marta , sperând  din  tot  sufletul  ca  simpla  ei  explicaţie  să  o  ajute  pe  tânăra  fată  să  înţeleagă  ceva.
                 - Asta  aşa  este , spuse  Sandra , cu  glas  încet.
                 După  ce  servi  masa , savurând  din  plin  laptele  cald  şi  brânza  proapătă  de  vacă , datorită  foamei   care  o  avusese , fata  merse  în  camera  unde  îi  era  chitara  şi  rucsacul  şi  se  întinse  în  patul  înalt  pentru   a  se  odihni  puţin , în  timp  ce  Marta  strânse  masa , iar  Ioan  se  pregăti  să  dea  de  mâncare  la  găini  şi  să  aducă  ceva  fân  pentru  a  avea  vacile  spre  seară  , când  urmau  să  se  întoarcă  de  la  păşune.
                Gândul  fetei  era  să  plece  acum , mai  ales  că  mâncase  şi  prinse  din  nou  puteri  pentru  a-şi  continua  drumul.Dar  încotro  să  o  ia?Nu  ştia  nici  măcar  unde  se  află.Privi  pe  furiş  prin  fereastra  de  la  camera  unde  se  afla  şi  observând  că  cei  doi  bătrâni  sunt  ocupaţi  cu  treburile  gospodăreşti , începu  să  caute  prin  sertarele  dulapului , sperând  să  găsească  ceva  bani , dar  căutarea  îi  fusese  în  zadar.
                Dezamăgită  se  îndreptă  spre  masa  din  celălalt  colţ  al  camerei  unde  găsi  o  biblie  şi  câteva  facturi  de  energie  electrică.Spre  surprinderea  şi  bucuria  ei , una  dintre  facturi  era  împachetată , iar  în  interiorul  ei , conţinea  suma  de  bani necesară  pentru  plata  ei.
                Fata  luă  repede  cele  două  bancnote  şi  le  ascunse  în  unul  din  buzunarele  rucsacului  său , apoi  împachetă  factura  la  loc  şi  le  aşeză  pe  masă  una  peste  alta , aşa  cum  le  găsise .
               - Dacă  sunt  banii  pentru  a  plăti  energia  electrică?dacă  aceştia  sunt  ultimii  lor  bani?dacă  or  să-şi  dea  seama  şi  o  să  mă  dea  pe  mâna  poliţiei?mintea  Sandrei  fusese  invadată  de  tot  felul  de  întrebări  la  care  nu  reuşea  să  poată  da  răspuns.Se  gândi  să  fugă , dar  se  simţi  destul  de  epuizată  şi  avea  nevoie  de  puţină  odihnă.Îşi  plănui  să  doarmă  puţin  şi  spre  seară  să  plece , înainte  ca  Marta  sau  Ioan  să  descopere  lipsa  banilor. 
                Adormi  rapid , obosită  fiind  după  toate  evenimentele  din  ultimele  zile  şi  se  trezi  spre  seară  când  ultimele  raze  roşiatice  ale  soarelui  se  pierdeau  dincolo  de  vârfurile  munţilor.La  marginea  patului , Marta  ţinea  în  mână  o  compresă  cu  apă  rece , şergându-i  din  când  în  când  fruntea  fetei.Buzele  îi  erau  uscate:
               - Este  foarte  cald  aici , grăi  Sandra , încă  somnoroasă.
               - Ai  febră  copila  mea , spuse  cu  o  voce  tremurândă  bătrâna , puţin  înspăimântată.Lasă-mă  să-ţi  pun  compresa  asta.Ioan  e  la  bucătărie , îţi  pregăteşte  o  cană  cu  ceai  ca  să-l  bei.
               Fata , privi  spre  fereastră  şi  observă  că  afară  începu  să  se  întunece  şi  încercă  să  se  ridice  din  pat:
               - Trebuie  să  plec , o  să-mi  treacă , o  să-mi  revin , spuse  Sandra, încercând  să  se  dea  jos  din  patul  înalt.
               - Unde  vrei  să  pleci  acum  noaptea , ai  febră  mare , am  trimis  un  vecin  după  doctor , dar  nu  ştiu  de  ce  întârzie  atât.
               - Nu , nu , vreau  să  plec , lăsaţi-mă  să  plec  de  aici , continuă  tânăra , devenind  tot  mai  agitată.
               Pe  uşă  apăru  şi  Ioan , ţinând  în  mână  o  cană  cu  ceai  din  plante  medicinale , care  spera  să-i  înbunătăţească  sănătatea  bolnavei:
              - Poftim , i-a  şi  bea-l , o  să-ţi  facă  bine , se  apropie  de  pat  bătrânul  şi  întinzându-i  cana.
              Fata  se  ridică  în  picioare , luă  cana  şi  o  trânti  de  podea:
              - Nu  am  nevoie  de  nici  un  ceai , vreau  să  plec  de  aici.
              Marta  începu  să  plângă  fără  a  putea  spune  ceva.
             - Noi  nu  te  forţăm  să  rămâi , e  alegerea  ta: dacă  vrei  poţi  pleca , spuse  Ioan.
            Sandra  îşi  luă  rucsacul  în  spate  şi  chitara  într-o  mână  şi  ieşi  în  grabă  pe  uşă , fără  a  o  mai  închide.
             - Ioan , fă  ceva.De  nu  ai  oprit-o?te  rog  fă  ceva , începu  să  plângă  în  hohote  Marta.
             - Noi  nu  putem  face  nimic  să  o  ajutăm , dar  Dumnezeu  o  poate  ajuta , nu  ştiu  cum , dar  cred  că  o  va  face , dacă  îi  cerem  lucrul  acesta.Hai  să  ne  rugăm  pentru  sărmana  copilă , e  atât  de  nefericită.
             Silueta  firavă  a  fetei  se  pierdu  în  curând  în  întunericul  de  afară.

                  -----  Capitolul 3 ---
                     
                 "...El  şi-a  plecat  urechea  spre  mine ,
                       de  aceea-L  voi  chema  toată  viaţa  mea,
                       mă  înfăşuraseră  legăturile  morţii 
                       şi  m-apucaseră  sudorile  mormântului; 
                       eram  pradă  necazului  şi  durerii.
                       Dar  am  chemat  numele  Domnului , şi am  zis:
                       Doamne , mântuieşte-mi  sufletul...
                       Da , Tu  mi-ai  izbăvit  sufletul  de  la  moarte ,
                       ochii  din  lacrimi  şi  picioarele  de  cădere..." 
                                                                             (Psalmul 116: 2,3,4,8)

            Ioan  şi  Marta , rămaseră  amândoi  în pragul  uşii  şi  priveau  neputincioşi  la  ce  se  întâmpla , în  timp  ce  Sandra  înainta  cu  paşi  repezi  pe  uliţa  satului  peste  care  se  aşternuse  întunericul  nopţii.Nici  măcar  luna  nu  era  pe  cer  să-i  lumineze  drumul , fiind  acoperită  de  nori.După  câteva  sute  de  metri  de  mers , tânăra  ajunse  la  o  răscruce  de  drumuri; se  opri  pentru  o  clipă , nedumerită  fiind  în  ce  parte  să  apuce  pentru  a-şi  continua  călătoria.Dacă  ar  fi  fost  măcar  cineva  pe  uliţă  să  întrebe , dar  nu  întâlni  nici  măcar  o  singură  persoană.
               Pentru  o  clipă  faţa  i  se  însenină  de  la  lumina  unui  fulger.Înţelegea  că  nu  este  timp  de  pierdut , mai  ales  acum  că  se  apropia  şi  ploaia  şi  după  cum  cerul  era  acoperit  de nori , slabe  şanse  ar  fi  fost  să  nu  o  prindă  şi  pe  ea  în  călătoria  ei.
               Fără  să  mai  stea  prea  mult  pe  gânduri , porni  pe  cărarea  care  cobora  încet  la  vale , sperând  ca  în  curând  să  dea măcar  de  un  drum  forestier , ca  mai  apoi  să  ajungă  la  o  şosea  şi  astfel  fiind  salvată; se  va  îndura  cineva  cu  maşină  şi  de  ea  să  o  ducă  până  în  cel  mai  apropiat  oraş.
               Sandra , simţea  cum  obrajii  îi  ard  din  ce  în  ce  mai  tare  fapt  care  trădă  şubreda  ei  stare  de  sănătate , şi   părea  că  se  agrava  cu  fiecare  minut  ce  trecea.Gânduri  de  remuşcare  o încercau  acum , gândindu-se  la  bunătatea  acelor  oameni , care  se  oferiseră  să  o  ajute  şi  să  o  îngrijească  , iar  ea  refuză  categoric , ambiţionându-se  că  se  va  descurca  şi  singură ; acum  era  exact  în  punctul  în  care  să-şi  dea  seama  că  se  înşelase  şi  că  de  fapt  nu  este  aşa  de  puternică  pe  cât  credea  ea.Ar  fi  putut  încă  să  se  întoarcă  în  sat , nu  era  chiar  atât  de  departe  , dar  nu  o  făcu  şi  astfel  îşi  continuă  drumul.
               Primii  stropi  de  ploaie  atinse  hanoracul  fetei. Sandra , mări  pasul  în  speranţa  că  va  găsi  un  loc  unde  să  se  adăpostească.În  curând  drumul  plin  de  bolovani , începu  să  se  îngusteze  devenind  doar  o  simplă  potecă , ascunsă  de  crengile  subţiri  ale  unor  copaci  tineri.Pentru  prima  dată , simţi  ceva  ce îi  tulbură  şi  mai  mult  sufletul: poteca , pe  care  tocmai  înainta  i  se  părea  atât  de  cunoscută , de  parcă  , piciorul  ei  ar  mai  fi  călcat  prin  acele  locuri.
               După  aproximativ  un  sfert  de  oră , bănuielile  fetei  fuseseră  confirmate: acum  stătea  în poieniţa unde  îl  întâlni  pe  Ioan.În  faţa  ei  se  întindea  prăpastia  după  care  încercase  să  se  arunce.O  lacrimă  îi  brăzdă  obrazul  alb  şi  umezit  de  sudorii  frisoanelor.După  câteva  clipe  şi  celălalt  obraz  fusese  scăldat  de  câteva  lacrimi  care  se  scurgeau  încet  pe  faţă.În  singurătea  ei , începu  să  plângă  încet , aşezându-se  pe  iarba  udă  de  stropii  de  ploaie.Nu  era  nimeni  lângă  ea  să  o  vadă.Susurul  blând  al  izvorului , care  cobora  pe  stânci  formând  o  cascadă  mică , plângea  şi  el  în  noapte  acoperind  suspinele  nefericitei  fete.
               Simţi  cum  un  fior  rece  îi  pătrunse  până  în  adâncul  sufletului  şi un  glas  straniu  o  chema  să  urce  pe  marginea  prăpastiei.Gândul  sinuciderii  prinse  din  nou  contur  în  mintea  ei  şi  însufleţită  de  acesta  se  ridică  în  grabă , pregătindu-se  să  urce  din  nou  acolo  unde  credea  ea , că  totul  se  va  sfârşi , punând  astfel  capăt  tuturor  suferinţelor  ei.
              Deşi  era  beznă  şi  neavând  nici  măcar  o  lanternă  la  ea , ajunse  destul  de  repede  sus.Plină  de  noroi  şi  cu  părul  ud  se  apropie  încet  de  marginea  prăpastiei , dar  cu  mai  puţin  curaj  ca  data  trecută.În  mintea  ei , încă  mai  răsuna  glasul  din  prăpastie  al  lui  Ioan,  a  cărui  voce  blândă  o  ascultase  atunci.
             - Dumnezeu  nu  poate  să  sară  cu  tine  în  prăpastie...El  te  iubeşte ... e  chiar  lângă  tine;frânturi  din cuvintele  bătrânului  răsunau  ca  un  ecou  viu  în  mintea  ei , tulburându-i  şi  mai  mult  sufletul.Dar  dacă  Ioan  avea  dreptate , dacă  Dumnezeu  chiar  mă  iubeşte  şi  eu  nici  nu  am  ştiut  asta  până  acum?se  întrebă  Sandra , fără  să  poată  găsi  un  răspuns.Nimic  nu  o  liniştea  mai  mult  decât  să  ştie  că  cineva  o  iubeşte.Crescând  18   ani , în  lumea  aceasta , fără  să  fi  auzit  măcar  o  dată pe  cineva  spunându-i "te  iubesc" , inima  ei  de  carne  deveni  un  teren  de  luptă , din  care  triumfătoare  ieşi  încoronată  cu  laurii  suferinţei , ura.
              -Dumnezeule , dacă  eşti  aici  , de  ce  nu  te  văd , de  ce  nu  vorbeşti?Mă  iubeşti  Tu  şi  pe  mine?E  adevărat?se  întrebă în  mintea ei ,  printre  lacrimi.
              În  tăcerea  nopţii , simţi  o  prezenţă  caldă , nemaiîntâlnită  de  ea  până  atunci.Inima  începu  să-i  bată  mai  rapid , îşi  întoarse  faţa  pentru  a  cerceta  împrejurimile , dar  nu  găsi  nimic  în  întunericul  ce  o  înconjura.Nu  înţelegea  prea  multe  din  ceea  ce  se  întâmpla  acum , dar  teama  dispăruse  complet.
             -Chiar  eşti  aici , Dumnezeule?fusese  prima  întrebare  pe  care  o  rosti  cu  glas  tare.
              Ceea  ce  urmă ,cu  greu  şi-ar  fi  putut  explica , dacă  ar  fi  căutat  răspuns , dar  ştia că  nu  are  nici  un  rost  să  piardă  acum  timpul  pe  lucruri  atât  de  inutile , ci  mai  degrabă  a-l  folosi  spre  câştigul  ei  sufletesc.Două  mâini  nevăzute  se  întinse  spre  ea , cuprinzându-i  întreaga  fiinţă  şi  copleşind-o  cu o  dragoste  ce  nimeni  nu  i-ar  fi  putut-o  oferi  vreodată  în  lumea  aceasta.
              Plângea , Sandra , plângeau  şi  norii  încet , încercând  să  acompanieze  suferinţa  acestui  suflet  atât  de  zdrobit.Tânăra  se  simţea  acum  în  braţele  unui  părinte  iubitor , la  pieptul  imaginar  al  căruia , lacrimile  povesteau  toată  durerea , luând  locul  cuvintelor.Fiecare  colţişor  uitat  al  inimii  fu  inundat  de  o  lumină  supranaturală , alungând  gândurile  întunecate şi  aducând  pace  din  belşug , iar  sufletul , încătuşat  de  lanţuri  grele  nevăzute  decât  de  Cel  ce  vede  totul ,îi  deveni  liber  şi  alb  ca  un  porumbel ,ce  îşi  scutură    aripile  şi  apoi  se  înalţă  încet  purtat  pe  aripile  vântului  spre  cerul senin.
             Mult  timp  a  stat  aşa  în  noapte  Sandra , pe  marginea  prăpastiei , povestind  lui  Dumnezeu  întreaga-i  viaţă.Se  ruşină  de  multe  lucruri  neplăcute  pe  care  le  făcuse  în  viaţă, dar  nu  ezită  să  vorbească  şi  despre  acestea; acum  regreta , deşi  era  prea  târziu  pentru  a  îndrepta  multe  dintre  ele.                                                       Adolescenta , îşi  spunea  viaţa  ca  celui  mai  bun  prieten  pe  care  nu-l  avusese  niciodată , deşi  şi-ar  fi  dorit  de  multe  ori  să  poată  povesti  cuiva  tot , iar în  ochii  ei , Dumnezeu  era  acolo  lângă  ea ascultând-o , încurajând-o , vorbindu-i  taine  pe  care  doar  ea  le  putea  înţelegea  acum.
                Spre  dimineaţă , nu  cu  mult  înainte ca  soarele  să  răsară  maiestuos de  dincolo  de  piscurile  munţilor , ploaia  se  opri , iar  cerul  începu  să  se  însenineze , pe  alocuri  putându-se  observa  şi  câte  o  stea.Deşi  nu  mai   dormise  de  mult  timp , Sandra , nu se  simţea  obosită , aşa  că  se  aşeză  pe  rădăcinile  groase  ale  unui  molid  bătrân , unde  picăturile  de  ploaie  nu  ajunse  datorită  crengilor  , iar  locul  era  uscat.Îşi  scoase  chitara  din  husă  şi  începu  să  cânte  un  cântec  nou.Chiar  dacă  nu  avea  versuri , sunetul  instrumentului  se  îmbină  armonios  cu  sunetul  plăcut  al  sufletului  care  încă  mai  vibra  de  atingerea  divină , şi  astfel  se  înălţă  spre  înaltul  cerului  ca  o  jertfă  de  bun  miros.Cântecul  ei  neterminat , se  alătură  cântecului  îngerilor  care  sărbătoreau  învierea  unui  nou  suflet  de  la  moarte  la  viaţă  eternă.
               După  puţin  mai  bine  de  o  oră , primele  raze  de  soare  spintecară  cerul , anunţând  zorii  unei  noi  dimineţi.Fata  se  ridică  de  jos , cu  picioarele  puţin  amorţite  datorită  poziţiei  destul  de  incomode  în  care  se  aşezase  pe  acele  rădăcini.Îşi  luă  rucsacul  şi  chitara  şi  porni  spre  poteca  îngustă  ce  cobora  în  poieniţa  din  prăpastie.Deşi  mai  fusese  pe  acest  drum , de  data  aceasta  îi  era  teamă , de  fiecare  dată  când  realiza  la  ce  înălţime  se  afla  şi   de  adevăratul  pericol  la  care  se  expuse.Nu-şi  putea  imagina , cum  fusese  în  stare  numai  să  se  gândească  la  faptul  de  a-şi  lua  ceea  ce  credea că  îi  aparţine -viaţa- şi  că  poate  face  ce  vrea  cu  ea .Remuşcările  sufleteşti  pe  care  le  avea  acum , fuseseră  topite  încet  de  gândul  întâlnirii  ei  cu  Dumnezeu  în  acest  loc.
             Încă  mai  fredona  în  mintea  ei , sunetul  acelui  cântec  fără  versuri , în  timp  ce  cobora  încet  şi  cu  grijă  pe  potecă.Nu  după  multe  minute  ajunse  jos.Şi  fără  să  mai  stea  prea  mult  pe  gânduri , porni  cu  paşi  repezi  spre  sat.Nu  dorea  decât  să  înapoieze  ceea  ce  furase  de  la  Ioan  şi  Marta.Ruşinea  o  copleşi  anticipat , imaginându-şi  scena  reîntâlnirii  cu  cei  doi  bătrâni , dar  ştia  că  trebuie  să  restituie  suma , altfel  nu  ar  fi  avut  linişte.Spera  să  o  ierte  şi  să  o  înţeleagă  şi  să  poată  pleca  apoi  în  pace  spre ... nicăieri.Gândindu-se  la  dragostea  pe  care  Dumnezeu  o  avea  pentru  ea , avea  certitudinea  că  El  îi  va  purta  şi  de  grijă.
           Ajunsă  în  faţa  casei  bătrâneşti  cu  grădiniţa  plină  de  brânduşe  de  toamnă , Sandra , se  opri  pentru  o  clipă , apoi  îşi  făcu  curaj  şi  intră  în  curte  înaintând  încet  pe  poteca  de  la  marginea  casei.Câinele  începu  să  latre , trădând  prezenţa  unui  străin , dar  nimeni  nu  ieşi  din  casă  să  vadă  ce  se  întâmplă.Fata  înaintă  mai  departe , apropiindu-se  de  fereastra  camerei  unde  fusese  găzduită , pentru  a  arunca  o privire  înlăuntru.Rămase  uimită  şi  înmărmurită  la  ceea  ce  ochilor  ei  le  fusese  dat  să  vadă: Ioan  şi  Marta , amândoi  îngenunchiaţi  pe  marginea  patului  se  rugau.Ar  fi  dorit să  intre , dar  nu  ar  fi  vrut  să  îi  deranjeze.
           Se  întoarse  încet , pentru  a  pleca.Căută  în  rucsac , cele  două  bancnote  pe  care  le  furase , scoase  şi  un  pix , apoi  căută  prin  rucsac  şi  o  bucăţică  de  hărtie  pe  care  scrise  doar  atât:"Iertaţi-mă , Sandra".Puse  banii  în  interiorul  bileţelului , îl  împachetă  în  patru , apoi  îl  aşeză  pe  prima  treaptă  care  ducea  spre  camera  unde  cei  doi  se  rugau şi  se  pregăti  să  plece , însă  din  greşeală  atinse  cu  chitara  treptele  betonate , producând  zgomotul  specific.Cei  doi  se  ridicară  de  pe  genunchi , deschise  larg  uşa  camerei  şi  o  observară  pe  fată , care  cu  faţa  în  pământ ,  ruşinată , le  întinse  banii  împachetaţi  în  hârtie.
          - Am  venit  să  vă  aduc  ceea  ce  vă  aparţine , îmi  pare  rău  că  i-am  luat , de  fapt  , ştiu, sunt  o  hoaţă , i-am  furat , chiar  îmi  pare  rău.A  fost  ultima  dată  când  am  mai  luat  ceva  ce  nu-mi  aparţine , spuse  Sandra , încercând  să-şi  ascundă  lacrimile.Apoi  se  pregăti  să  plece.
           - Stai , nu  pleca , spuse  Marta , apropiindu-se  cu  puţină  teamă  de  fată , neştiind  cum  va  reacţiona , mai  ales  după  incidentul  din  seara  ce  tocmai  trecuse.Femeia  îşi  făcu  puţin  curaj  şi  se  apropie  tot  mai  mult  de  Sandra , apoi  cu  mâna  îi  atinse  încet  fruntea.
           - Văd  că  nu  mai  ai  febră , ne-am  îngrijorat  mult  pentru  tine.Aş  fi  vrut  să  vin  să  te  caut , mai  ales  că  ştiam  că  erai  undeva  în  ploaie  şi  pe  lângă  acest  fapt , erai  şi  bolnavă  cu  frisoane , dar  piciorele  mele  sunt  slăbite  şi  ar  fi  fost  prea  greu  pentru  mine.Aşa  că  ne-am  decis  să  ne  rugăm  pentru  tine  şi  să  te  încredinţăm  în  braţul  Domnului , care  am  crezut  că  îţi  va  purta  de  grijă , spuse  Marta.
            -Mi-a  purtat  de  grijă.Am  fost  din  nou  la  un  pas  să  mă  sinucid , dar , aşa  cum  spunea  , soţul  dumneavoastră , acolo  sus  era  Dumnezeu , care  mă  aştepta , nu  prea  ştiu  să  vă  explic  ce  s-a  întâmplat  acolo , dar  cred  că  El  mă  iubeşte , începu  fata  să  plângă.
             Ioan  se  apropie  şi  el  încet  de  Marta , apoi  îi  spuse  fetei:
            - Ştiam  că  o  să  te  întorci , toată  noaptea  nu  am  dormit , cele  mai  multe  ore  rugându-ne  ca  Domnul  să-ţi  poarte  de  grijă , şi  văd  că  a  făcut-o.Sunt  atât  de  bucuros  că  te-ai  întors , poţi  să  rămâi  aici  la  noi  cât  vrei.
           - Sunteţi , amândoi , atât  de  buni  cu  mine , deşi  nu  merit.Vă  mulţumesc  mult , dar  cred  că  o  să  plec , nu  aş  vrea  să  deranjez , mai  ales  că  eu  nu  am  crescut  la  ţară , să  cunosc  câte  ceva  şi  astfel  să  vă  ajut  la  treburile  gospodăreşti.
            - Rămâi  copila  mea , mai  rămâi  măcar  câteva  zile , până  o  să-ţi  mai  revii  şi  cu  sănătatea , apoi  dacă  vrei  , te  vom  ajuta , într-un  fel  să  ajungi  la  Petroşani , la  oraş  şi  de  acolo , să  poţi  pleca  unde  vei  vrea.Dar  mai  rămâi  la  noi , ne-ar  face  mare  plăcere , spuse  Marta.
             Tânăra  privi  la  femeia , care  îşi  dorea  atât  de  mult  să  o  aibă  în  preajma  ei , apoi  îşi  întoarse  privirea  spre  Ioan , care  încuviinţă  din  cap  că  este  în  regulă , că  poate  rămâne.
             - O  să  mai  stau  câteva  zile...spuse  Sandra , după  un  scurt  moment  de  tăcere.Cuvintele  fetei  aduse  un  zâmbet  pe  feţele  celor  doi  bătrâni , iar  Ioan , se  oferi  să  o  ajute  să  meargă  în  camera  unde  avea  să  doarmă , luându-i  chitara  şi  arătându-i  drumul  spre  o  odăiţă  mică , tipic  ţărănească , al  cărei  ferestre  dezvăluia  o  frumuseţe  aparte: pajişti  îngrădite  de  păduri  de  conifere , iar  mult  mai  în  spate  munţii  ascunşi  de  ceaţa  tomnatică.Apoi  se  întinse  încet  pe  pat  şi  adormi  destul  de  repede , iar  somnul  îi  fusese  dulce  asemenea  unui  copilaş , ore  de  odihnă , binevenite  pentru  trupul  ei  gingaş  şi  extenuat.
              Se  trezi  spre  seară , cu  puţin  înainte  ca  soarele  să  apună.Vremea  deveni  mai  rece  decât  în  zilele  precedente , semn  că  iarna  se  apropia  tot  mai  mult  cu  paşi  înceţi  , dar  siguri.Se  încălţă  cu  perechea  de  pantofi , care  în  ciuda  a  tot  ce  parcurse  cu  ei , încă  nu  se  rupse , iar  lucrul  acesta  era  un  motiv  de  bucurie  pentru  ea.Îşi  căută  un  hanorac  în  rucsac , dar  rămase  uimită , când  găsi  acesta  pe  jumătate  gol , lipsindu-i  o  parte  din  hainele  ce  le  avea.Cineva  îi  umblase  în  rucsac , şi  era  sigură , că  doar  unul  din  cei  doi  bătrâni , ar  fi  putut  să  intre  în  camera  ei  şi  să  facă  acest  lucru.Se  tulbură  puţin  la  gândul  neîncrederii  pe  care  cei  doi  i-o  acordaseră.
            - Oare  ce or  fi  căutat?au  vrut  să  vadă  buletinul , ceva  acte?sau  au crezut  că  le-am  furat  şi  alte  bunuri , şi  vroiau  să  se  convingă  ei  înşişi?se  întrebă  Sandra , părăsind  mica  odăiţă  şi  îndreptându-se  spre  curte  în  căutarea  lui  Ioan  şi  a  Martei  pentru  a  le  cere  ceva  explicaţii  pentru  cele  întâmplate.Însă , rămase  bucuros  surprinsă , când  găsi  femeia , întinzându-i  hainele , proaspăt  spălate , din  care  încă  mai  ieşeau  aburi , întinzîndu-le  pe  o  culme  lungă.
            Marta , văzând-o  că  se  apropie , îi  zise:
            - Apropie-te , copila  mea , şi  măi  dă-mi  câteva  cleme  pentru  rufe ,arătându-i  cu  degetul , locul  de  unde  le  poate  lua;nu  vreau  să  le  zboare  vântul  la  noapte.
            Fata , sări  imediat  în  ajutorul  bătrânei , fără  a  spune  ceva.Însă  tăcerea  ei  fu  îndată  întreruptă  de  cuvintele  Martei:
            - Sper  că  nu  te-ai  speriat  că  ţi-am  umblat  în  rucsac , m-am  gândit  că  hainele  tale  ar  trebui  spălate  şi  dacă  nu  le-aş  fi  spălat  acum , pentru a  se  usca  până  dimineaţă , mâine  cu  ce  ai  fi  umblat?Dacă  aş  fi  avut  copii ,ţi-aş  fi  dat  din  îmbrăcămintea  lor , dar  aşa , nu  te  pot  ajuta  prea  mult , decât  spălându-ţi  ceea  ce  ai  tu.Nu  am  umblat  prin  lucrurile  tale  personale , fi  pe  pace , am  luat  aceste  haine  şi  am  ieşit  în  linişte  să  nu  te  trezesc.
           Vocea  blajină  a  femeii , îi  risipi  orice  teamă  ce  o  avuse  în  acel  moment  şi  îi  readuse , nu  numai  zâmbetul  pe  faţă , dar  şi  o  stare  de  bine , gândindu-se  doar  la  simplul  fapt  că  era  îndrăgită  de  cineva  şi  nici  un  om , până  atunci ,  nu  se  comportă  mai  frumos cu  ea , ca  această  bătrână.Ochii  ei  senini , ascundeau  o  pace  greu  de  descris  în  cuvinte.
            Îndată  apăru  şi  Ioan , aducând  cu  el  o  găleată  cu  lapte  proaspăt  muls  de  la  cele  două  văcuţe.
           - Uite  că  fata  noastră  s-a  trezit , spuse  el , bucuros  de  vederea  ei.Ai  dormit  bine?te-ai  putut  odihni  în  patul  acela?e  mai  vechi , dar  altul  nou , momentan  nu  ne  putem  permite.
           - O , fiţi  liniştit , am  dormit  ca  un  prunc  mic , zâmbi  şi  fata; a  fost  cel  mai  bun  pat  în  care  am  dormit  până  acum.
           Seara  o  petrecuseră  mâncând  împreună , iar  Marta  îi  pregăti  fetei  ca  desert , gris  cu  lapte  şi  dulceaţă  de  mure , pe  care  îl  savură  până  la  ultima  înghiţitură.Apoi , toţi  trei  merse  în  odăiţa  fetei  pentru  a  mai  vorbi , în  timp  ce  Ioan , aprinse  focul   în  soba  din  colţul  încăperii , şi  mai  aduse  un  braţ  de  lemne  uscate  pentru  a  face  mai  repede  cald , în  odăiţa , în  care  nu  mai  dormise  nimeni  de  ani  de  zile , fiind  destinată  doar  pentru  musafirii  ocazionali  pe  care  îi  aveau  foarte rar.
          - Sandra , unde  sunt  părinţii  tăi ? începu  discuţia  femeia.Dacă  vrei  să  vorbeşti  despre  asta  cu  noi , te  vom  asculta  şi  dacă  vom  putea  te  vom  ajuta.Trebuie  doar  să  ai  încredere  în  noi.Dar  dacă  nu  vrei  să  vorbim  despre  aceste  lucruri , nu  ne  supărăm , e  alegerea  ta.Dar  nu  poţi  avea  pace  deplină , până  nu  îţi  vei  descărca  sufletul  de  poverile  trecutului  pe  care  le  porţi.
            Se  lăsă  un  moment  de  linişte , în  timp  ce  şi  Ioan , se  puse  pe  pat  alături  de  soţie , aşteptând  să  audă  decizia  fetei.
           - Eu...sunt  de  la  un  orfelinat , de  fapt  chiar  am  fugit  de  acolo.Deşi  se  aşteptau la  un  astfel  de  răspuns , cei  doi  începuseră  să  se  îngrijoreze  puţin  pentru  fată , gândindu-se  la  faptul  că  fugise  de  acolo  şi  nu  pricepeau  de  ce.
           Apoi  fata  continuă  relatarea , deşi  îi  era  atât  de  greu  să  vorbească  despre  acest  lucru , care  atingea  cea  mai  sensibilă  coardă  a  sufletului  ei.Nu  ştia  care  vor  fi  urmările  a  ceea  ce  urma  să  le  destăinuie  celor  doi , dar  era  gata  să  suporte  consecinţele , oricare  ar  fi  fost  ele , iar  decizia  de  a  spune  tot  adevărul  o  însufleţi  să  continue:
           Numele  meu  nu  este  Sandra , v-am  minţit , mi-a  fost  teamă  pe   moment  să-mi  dezvălui  identitatea; numele  meu  adevărat  este Corina ,  Marinescu  Corina.Am  fugit  de  la  orfelinat , pentru  că  directorul , domnul  Ştefan , aflase  în  urmă  cu  câteva  zile , despre  faptul  că  eu  şi  împreună  cu  alţi  câţiva  tineri  de  la  orfelinat , noaptea  ieşeam  pe  geamul  de  la  parter  şi  mergeam  la  furat.Prima  dată  mergeam  să  ne  procurăm  dulciuri , pe  care  ni  le  doream  atât  de  mult  şi  de  puţine  ori  aveam  parte  de  ele  la  mesele  de  la  cantina  orfelinatului , intram  în  magazine  alimentare  mici , de  unde  se  putea  fura  mai  uşor , nefiind  camere  de  supraveghere , apoi  încercam  să  furăm  câte  ceva  ce  puteam  vinde , ca  mai  apoi  să  facem  bani.
           Bătrânii , stăteau  amândoi  fără  a  spune  ceva, în  faţa  fetei , care  cu  ochii  aţintiţi  în  podeaua  camerei  îşi  continuă  povestea:
           - Nici  hainele  acestea  nu-mi  aparţin , îmi  aduc  şi  acum  bine  aminte  că  , într-o  noapte  am  sărit  gardul  unei  curţi  , pentru  a  fura  o  bicicletă , pe  care  o  zărisem  de  multă  vreme.Ştiam  că  am  putea  face  bani  frumoşi  cu  ea , aşa  că  m-am  decis  ca  împreună  cu  un  coleg  de  la  orfelinat , mai  mic  de  vârstă , să  mergem  să  o  luăm.Planul  ne-a  reuşit  , dar  ochii  mi-au  rămas  aţintiţi  la  hainele  întinse  pe  culme , şi  care  păreau  că  se  potrivesc  de  minune  cu  mărimea  mea , aşa  că , fără  să  mai  stau  pe  gânduri , am  luat  câte  am  putut.Mi-e  atât  de  ruşine  acum , dar  mi-am  propus  ca  atunci  când  voi  lucra  şi  voi  avea  bani , o  să  merg  să  restitui  ceea  ce  am  furat , cel  puţin  ceea  ce   mai   îmi  amintesc  şi  de  la  persoane  cunoscute.Mulţi  de  la  care  am  furat  nu  cred  că  o  să-i  mai  întâlnesc  vreodată.Teo , colegul  meu  mai  mic,   avea  doar  13  ani  şi  de  aceea  mergeam  cu  el   mai  des , pentru  ca , în  cazul  în  care  va  fi  prins , la vârsta  lui  scăpa  mult  mai  uşor , poate  cu  o  bătaie  la  o  secţie  de  poliţie , după  care  i  se  dădea  drumul , dar  eu , care  eram  mai  în  vârstă , aş  fi  fost  dusă cu  siguranţă  la  o  şcoală  de  corecţie , iar  acum  când  am  împlinit  vârsta  majoratului , ar  fi  fost  şi  mai  riscant , putând  să  ajung  în  puşcărie.
               - Şi  ce  făceai  cu  banii , copila  mea?întrebă  Marta , încercând  să-şi  ascundă  lacrimile , emoţionată  fiind  de  filele  de  viaţă  ale  adolescentei, scene  ce  se  desfăşurau  imaginar  înaintea  ochilor  ei.
              Majoritatea  copiilor  , foloseau  banii , pe  care  îi  stângeam  după  ce  vindeam  diferitele  produse , pe  lucruri  inutile  ca  ţigări ,  băuturi  alcoolice  şi  jocurile  electronice  din  diverse  baruri.Eu  strângeam  banii , pentru  că  vroiam  ca  anul  următor , să  merg  la  o  şcoală  de  muzică , unde  să  studiez  chitara , şi  bineînţeles  că  mi-ar  fi  plăcut  să-mi  permit  şi  măcar  un  curs  de  canto  pentru  voce , dar  deja  îmi  doream  prea  mult.Întotdeauna  am  fost  atrasă  de  sunetul  muzicii.
                În  plus  astfel , aş  mai  fi  putut  sta  la  orfelinat , până  mi-aş  fi  terminat  cursurile , orfelinatul  fiind  obligat  să  ne  ţină , atâta  timp  cât  încă  suntem  la  şcoală.Fiecare bănuţ , care  îmi  revenea  după  ce  împărţeam  în  mod  egal , între  noi , gaşca  de  mici  hoţi , îl  ascundeam  bine , într-un  loc  sigur , în  camera  de  la  orfelinat , loc  de  care  doar  eu  ştiam.Acum  toate  aceste  vise  mi  s-au  spulberat.
             - Nu  deznădăjdui  fata  mea , există  un  timp  al  împlinirii  viselor , în  viaţa  fiecărui  om , gândeşte-te  la  faptul  că  drumul  ales  pentru  a-ţi  construi  frumosul  vis , şi  anume  furând , nu  e  plăcut  înaintea  lui  Dumnezeu , dar  asta  nu  înseamnă , că  trebuie  să  descurajezi  şi  să-ţi  pierzi  orice  speranţă.Trebuie  doar  să  alegi  drumul  bun , care  te  va  duce  acolo  unde  trebuie  să  fi , spuse  Ioan , încercând  să  o  încurajeze.
              Cuvintele  pline  de  farmec  ale  bătrânului  o  uimi  pe  tânăra  Corina.Nu  putea  pricepe  de  unde  are  atâta  înţelepciune , gândindu-se  la  el , ca  la  un  simplu  om  de  la  ţară , înaintat  în  vârstă , dar  bătrânul  parcă  citise  în  ochii  ei  nedumerirea  pricinuită , aşa  că  încercă  să-i  explice:
             - Dumnezeu  e  cel  ce  dă  înţelepciune , tuturor  oamenilor  care  o  cer.Îţi  va  da  şi  ţie  , numai  să  ceri.Înţelepciunea  , te  va  ajuta  să  te  fereşti  de  drumurile  greşite  care  şi  se  ivesc  în  viaţă , deci  de  multe  probleme  , pe  care  le  poţi  evita.
             - Aveţi  dreptate , domnule  Ioan , aşa  este.
             - Domnule  Ioan?? zâmbiră  cei  doi  bătrâni  nu-mi  mai  spune  aşa , mi  se  pare  prea  ridicol , sunt  un  simplu  ţăran , spune-mi  bunicule  şi  o  să  fiu  fericit  dacă  îmi  vei  spune  aşa , crede-mă.
             - Şi  mie  poţi  să-mi  zici  bunică , nu  mă  supăr  deloc ; nimeni  nu  ne-a  zis  astfel  până  acum , dar  cred  că  o  să  ne  obişnuim  repede  cu  asta , spuse  femeia.
             - Deci , dacă  nu  vă  deranjează , aşa  o  să  vă  spun , cât  o  să  stau  aici: bunicul  Ioan  şi  bunica  Marta.
            -... şi  nepoata  noastră  Corina , spuse  Ioan , completând.
            - Fata  mea , crezi  că  cei  de  la  orfelinat  te  caută?
            - Nu  sunt  sigură , dar  cred  că  poliţia  a  fost  anunţată.Acum  câteva  zile , când  am  mers  împreună  cu  Teo  şi  alţi  doi  colegi  la  furat , am  fost  prinşi  şi  cineva a  anunţat  poliţia.Am  fugit , crezând  că  am  scăpat , dar  a  doua  zi , la  orfelinat  sosise  doi  poliţişti , care  aduse  cu  ei  dovada  că  noi  fuseserăm  în  noaptea  ce  tocmai  trecuse  în  acel  magazin.Nu  bănuisem  nici  unul  din  noi , că  acolo  există  cameră  video  şi  astfel  am  fost prinşi.Se  întocmise  reclamaţie  pe  numele  nostru , şi  astfel,  după  cercetări  şi  investigaţii , urmam  să  fim  duşi  toţi  patru  la  un  centru  de  corecţie  pentru  multe  luni.Domnul  Ştefan , directorul  orfelinatului , a  intervenit , vorbind  cu  proprietarul  acelui  magazin , pentru  a-şi  retrage  plângerea  referitoare  la  noi.Acesta  a  fost  de  acord , în  schimbul  unei  sume  de  bani , care spunea  că   reprezenta , valoarea bunurilor  sustrase  din  magazin.
               Deşi  nu  furasem  de  acea  valoare , directorul , a  fost  de  acord , să  dăm  toţi  banii  pe care  îi  aveam  strânşi  pentru  a  nu  fi  trimişi  la  şcoala  de  corecţie.Nu  am  vrut  nici  unul , dar  am  fost  percheziţionaţi  în  camere , şi  toţi  banii  ne-au  fost  luaţi.De  atunci , am  simţit  cum  ura  faţă  de  domnul  Ştefan , începu  să  se  dezlănţuie , sperând  ca  într-o  zi  să  mă  pot  răzbuna  pentru  ceea  ce  îmi  făcuse.Şi  cum  banii  adunaţi  de  la  noi  nu  acoperiseră  în  totalitate  suma  cerută  de  proprietarul  magazinului , ne-au  fost  confiscate  şi  o  parte  din  ceea  ce  mai  aveam: lui  Teo , i-au  confiscat  un  telefon , şi  acela  furat  , iar  mie  îmi  luaseră  chitara.Am  plâns  mult  şi  am  insistat  să  nu  mi-o  i-a , dar  mi  se  tot  reproşa , că  mai  bine  fără  chitară , decât  la  şcoala  de  corecţie. 
              În  acea  noapte  mi-a  venit  în  minte  un  plan  măreţ: să  fug  de  la  orfelinat , dar  nu  înainte  de  a-mi  recupera  banii  şi  chitara.A  doua  zi , pentru  că  ştiam , ora  la  care  directorul  pleca  acasă  în  pauza  de  masă , m-am  furişat  în  biroul  lui , dar  am  rămas  dezamăgită , negăsind  nici  un  ban , probabil  fiind  daţi  deja  celui  care  făcuse  plângerea  la  adresa  noastră.Însă  chitara , era  aşezată , undeva  într-un  colţ al  camerei  pe  un  fotoliu.Am  luat-o  în  grabă , şi  înainte  de  a  pleca  , mi-a  mai  trecut  un  gând  prin  minte ,şi  anume , acela  de  a  căuta  în  actele  mele , îndosariate,  să  aflu  adevărul  despre  părinţii  mei , adevăr  pe  care  nu-l  ştiam   şi  doream  să-l  aflu.Nimeni , din  orfelinat , nu-şi  cunoaşte  părinţii , nici  adresa  lor , nici  nume , nimic.Totul  este  păstrat  cu  grijă  în  arhiva  dosarelor , care  se  afla  tocmai  în  biroul  directorului.Ştiam  că  acesta  urma  să  apară  din  clipă  în  clipă , întorcându-se  de  acasă  la  orfelinat.Am  deschis  repede  dulapul , şi  am  început  să  caut  prin  grămada  de  dosare , dar  nereuşind  să-l  găsesc  pe  al  meu.Cum  uşa  la  birou  o lăsasem  puţin  deschisă  să  aud  dacă  se  apropie  cineva , nu  mi-a  fost  greu  să  aud  zgomotul  distinct  al  pantofilor  directorului. 
               Ioan  se  ridică  încet  după  pat  şi  merse  pentru  a  mai  pune  un  lemn  pe  focul  ce  ardea  încet  în  soba  din  mica  odăiţă.Fata  se  opri  din  a  povesti , dar  bătrânul , insistă  să  continue:
              - Continuă , te  rog , nu  te  opri.
               Corina , respiră  adânc , apoi  îşi  făcu  din  nou  curaj  şi  îşi  continuă  relatarea:
               Tocmai  când  am  ieşit  pe  uşă , am  fost  văzută  de  domnul  Ştefan , ieşind  cu  chitara  din  biroul  lui.M-am  speriat  şi  am  început  să  fug.
              Tot  ce  mai  ştiu  este  că  am  auzit  pe  director  strigând  după  cineva  să  mă  oprească.Şi  de  acolo  am  plecat  spre  gara  din  Târgu  Jiu.Apoi  fata , continuă  succint  celelalte  peripeţii  până  când  ajunse  la  momentul  întâlnirii  cu  Ioan  la  acea  prăpastie.
              Trecuse  puţin  de  miezul  nopţii , când  fata  termină  de  povestit.
              - Nu  ştiu  dacă  o  să  am  vreodată  cu  ce  să  vă  răsplătesc  pentru  bunătatea  cu  care  m-aţi  primit , începu  fata  să  lăcrimeze , sunt  o  persoană  atât  de  rea , am  făcut  atâtea  greşeli , nu  înţeleg  cum  de  Dumnezeu  mă  iubeşte , la  cât  de  păcătoasă  sunt.Nici  nu  vreau  să  mă  gândesc , la  ceea  ce  am  făcut  până  acum.
              -Corina ,spuse  pe  un  ton  serios  Ioan , Dumnezeu  te  iubeşte  mai  mult  decât  ţi-ai  putut  tu  imagina  până  acum.Apoi  se  ridică  din nou  de  pe  pat , luă  de  pe  masă  biblia , căută  ceva  în  timp  ce  îşi  puse  ochelarii  pentru  a  vedea  mai  bine , iar  apoi  începu  să-i  citească:
               -" Fiindcă  atât  de  mult  a  iubit  Dumnezeu  lumea  că  a  dat  pe  singurul  Lui  Fiu , pentru  ca  oricine  crede  în  El  să  nu  piară , ci  să  aibă  viaţă  veşnică"(Ioan3:16)
              Fata , stătea  liniştită  şi  asculta  ceea  ce  bătrânul  îi  spunea , sorbind  cuvintele  asemeni  unui  pământ  însetat.
             Domnul  Isus , a  părăsit  Cerul , s-a  dezbrăcat  de  slava  Lui , şi  a acceptat  să  vină  în  lumea  noastră , de  bună  voie , pentru  că  ştia  că  va  veni  un  timp  când  şi  eu , şi  Marta , şi  tu , să  putem  crede  în  El  şi  astfel  să  primim  iertarea  păcatelor  şi  mântuirea  sufletului.Toţi  oamenii  au  nevoie  de  Isus , dar  prea  puţini  îl  acceptă , pentru  că  odată  venit  în  inima  ta , El  nu  te  va  mai  lăsa  să  faci  păcatele  ce  le  făceai  înainte  de  a-L  cunoaşte.De  aceea  mulţi  preferă  să  trăiască  o  viaţă  tulburată  şi  nefericită  aici , crezând  că  aşa  pot  face  tot  ce  vor , dar  păcatele  din  inimi  le  vor  purta  mereu , iar  într-o  zi , pedeapsa  pentru  aceste  lucruri  se  va  arăta  când  toţi  cei  ce  nu  l-au  primit  pe  Domnul  vor  merge  în  iazul  cu  foc , pentru totdeauna , cu  toate  că  Dumnezeu  a  oferit  tuturor  oamenilor  posibilitatea  salvării  prin  Fiul  Său , şi  mai  apoi  o  viaţă  veşnică  în  bucurii , acolo  sus  în  Cer.Alegerea  ne  aparţine  fiecăruia , decizia  aceasta  nu  o  poate  lua  nimeni  în  locul  tău .
               Corina , începu  să  înlăcrimeze , gândindu-se  la  toate  păcatele  ei  şi  la  viaţa  tulburată  pe  care  o  duse  până  ieri:
               - Chiar , îmi  pare  rău , pentru  tot  ce  am  greşit.Azi  noapte , acolo  sus , i-am  spus  Lui  Dumnezeu , toate  păcatele  mele  şi  am  simţit  cum  încet  parcă  mi  se  ridica  o  greutate  de  pe  umeri  , dar  şi  din  sufletul  meu.
               Atunci , ar  trebui  să-i  mulţumeşti  Domnului  Isus , că  a  murit  şi  pentru  tine , şi  acum  ai  primit  iertare  crezând  în  El , spuse  Marta.
              - Cum  bunico ,să  o  fac , cum?eu  nu  ştiu  să  mă  rog .
              - Ba  da , ştii  foarte  bine , aşa  cum  ai  vorbit  cu  Dumnezeu  azi  noapte , aşa  trebuie  să  îi  şi  mulţumeşti.Vrei  să  îngenunchezi  cu  noi  şi  să  te  rogi  acum?Domnul  aşteaptă  să-i  mulţumeşti  pentru  ieratrea  şi  mântuirea  pe  care  ţi-a  dat-o.Nu  te  lăsa  intimidată  de  prezenţa  noastră , curaj  draga  mea.
              Apoi  toţi  trei  îngenunchiară  în  mica  odăiţă , iar  fata  cu  vocea  ei  , puţin  tremurândă , începu  să-i  vorbească  Lui  Dumnezeu:
              - Dumnezeule , nu  ştiu  cum  să-ţi  mulţumesc  pentru  ceea  ce  ai  făcut  pentru  mine.Am  auzit  că  Fiul  Tău , Isus , a  murit  şi   pentru  mine , pentru  păcatele  mele.Sunt  acum  bucuroasă  că  m-ai  iertat  şi  că  mă  iubeşti  aşa  cum  nimeni  nu  a  făcut-o.Vreau  să  mă  ajuţi  să  nu  mai  fac  ceea  ce  am  făcut  înainte , lucrurile  de  care  acum  mi-e  ruşine  să  mai  vorbesc  şi  pe  care  le  regret.Ajută-mă  Tu.Îţi  mulţumesc  şi  pentru  aceşti  doi  bunici  şi  îţi  mulţumesc  că  mă  vei  ajuta  să  nu  mai  port  nici  un  fel  de  ură  pentru  domnul  Ştefan , pentru  că  eu  am  fost  cea  care  i-a  creat  de  multe  ori  probleme.
               Se  lăsă  un  moment  de  linişte , după  care  Ioan , spuse  un  amin , considerând  că  tânăra  îşi  terminase  rugăciunea.Apoi  se  ridicară de  pe  genunchi.
              - Marta ,hai  să  cântăm  ceva , spuse  bătrânul .
              Şi  fără  să  mai  stea  prea  mult  pe  gânduri , femeia  începu  un  cântec , iar  Ioan se  alătură  şi  el:

                        "Măreţul   har  m-a  mântuit   pe  mine  din  păcat
                         Pierdut  eram , dar  m-a  găsit , de  moarte  m-a  scăpat.

                         Măreţul  har  m-a  învăţat , s-o  rup  cu  orice  rău , 
                         Ce  scump  mi-e  azi  tot  harul  dat , trăiesc  prin  El  mereu.

                         Prin  har  ajunge-voi  în  cer , cu  slavă  îmbrăcat
                         Şi  voi  slăvii , în  veşnicii , pe  cel  ce  har  mi-a  dat ... "
                    
                Deşi  cântecul  îi  era  total  necunoscut , Corina , se  ridică  încet  de  pe  scaunul  pe  care  şedea , apoi  îşi  luă  chitara  şi  începu  să-i  acompanieze  pe  cei  doi.Era  un  cântec  atât  de  diferit , faţă  de  cele  cântate  de  ea  până  atunci , dar  frumuseţea  versurilor  şi  linia  lui  melodică  îi  aduse  încă  un  strop  de  bucurie  sufletului  ei.Atât  de  bine  se  regăsea  în  cuvintele  cântecului , de  parcă  acestea  îi  aparţineau  ei.Nu  luase  niciodată  lecţii  de  chitară , dar  se  descurcă  de  minune  cu  acele  cunoştinţe  pe  care  le  memorase  de  la  o  bună  prietenă  din  timpul  liceului.
               Era  cu  mult  trecut  de  miezul  nopţii , când  Ioan  şi  Marta , părăsi  camera  fetei  pentru  a  merge  la  culcare.Deşi  era  obosită , Corina , nu  adormi  prea  curând.Se  tot  gândea  la  cele  întâmplate:  îşi  imagina , pe  Isus , cu  crucea  în  spate , parcă  privind-o  şi  şoptindu-i,"pentru  tine  am  făcut-o , pentru  că  te  iubesc".Apoi  îşi  imagina  lumea  în  care  pătrunse  acum: undeva , într-un  loc  aproape  uitat  de  civilizaţie , cu  oameni  atât  de  simpli  de  la  sat , dar  plini  de  pace  şi  credinţă.
            Adormi  cu  gândul  împăcat  că  acum  cineva  o  iubeşte , şi  astfel  somnul  îi  fusese  din  nou  liniştit  asemeni  unui  copilaş.

               ----- Capitolul 4 -----
                                                
               "...Ştim  că  toate  lucrurile  lucrează  spre  binele  celor  ce  iubesc 
                       pe  Dumnezeu , şi  anume  spre  binele  celor  ce  sunt  chemaţi  
                       după  planul  Său..."  (Romani 8:28)

              Zilele  ce  urmară , trecuseră  destul  de  greu , pentru  fata  neobişnuită  cu  pulsul  vieţii  de  la  ţară.Şi-ar  fi  dorit  să-i  poată  ajuta  pe  cei  doi  bătrâni , care  îi  deschise  uşa  larg  şi  o  primii  cu  atâta  bucurie  în  casa  lor , dar , din  păcate , se  simţea  atât  de  stângace  în  multe  lucruri , în  care  ar  fi  vrut  să  le  dea  o  mână  de  ajutor.
               Singura  ei  sarcină  era  aceea  de  a  da  de  mâncare  la  găini  şi  de  a  o  ajuta  din  când  în  când  pe  Marta  la  bucătărie , cu  pregătirea  cinei.
               Abia  aştepta  să  vină  seara , să  poată  cânta  la  chitară  împreună , fapt  care  părea  că  plăcea  atât  fetei  cât  şi  celor  doi.Ioan , citea  câte un  pasaj  din  biblie , după  care  încerca  să-l  explice  mai  amănunţit  musafirei , care  asculta  cu  plăcere  ceea  ce  auzea.Erau  lucruri  noi , cele  vechi  toate  , fuseseră  luate  de  torentul  dragostei  Lui  Isus  şi  aruncate  în  marea  uitării.Niciodată  nu  se  despărţeau  , să  meargă  la  culcare,  până  nu  se  rugau  împreună.
              - Cred  că  mâine  dimineaţă  am  să  plec  la  Petroşani , spuse  într-o  dimineaţă  mohorâtă  fata , în  timp  ce  luau  împreună  micul  dejun.
              Cei  doi  bătrâni  se  priviră  unul  pe  altul  în  ochi , neştiind  ce  să  răspundă  la  cuvintele  fetei.Într-un  final , Marta , îşi  făcu  curaj  şi  spuse:
              - Noi , ne-am  obişnuit  cu  tine , aici , zilele  sunt  mai  plăcute  ştiindu-te  lângă  noi , de  ce  vrei  să  pleci  acum , nu  mai  poţi  amâna?
              - Oricât  mi-aş  dori  să  mai  stau , simt  că  nu  aparţin  acestor  locuri , nu  cred  că  m-aş  putea  adapta , şi  în  plus , gândul  de  a-mi  căuta  părinţii  nu-mi  dă  linişte , trebuie  să  fac  ceea  ce  mi-am  propus  atunci  când  am  fugit  de  la  orfelinat , spuse  Corina , puţin  emoţionată.Nici  nu  ştiu  unde  sunt  ei  acum , dar  cred  că  am  să  mă  întorc  la  Târgu-Jiu , să  vorbesc  cu  directorul  orfelinatului , să-mi  cer  scuze  şi  să-i  cer  o  favoare , de  a-mi  spune  câte  ceva  despre  părinţii  mei.
               - Şi  dacă  m-aş  oferi eu , să  merg  să  vorbesc  cu  directorul?spuse  Ioan , atrăgând  atenţia  celor  două.Poate  că  ar  fi  mai  uşor  de  înduplecat , dacă  va  ţine  cont  de  vârsta  mea , nu  crezi?
               - Ar  fi  minunat , dar  nu  pot  să  te  las  pe  tine  bunicule  să  faci  asta .Drumul  lung  nu  va  face   bine  sănătăţii  tale , nu  crezi?
               - O  să  mă  descurc; deci  vrei  să  merg  în  locul  tău , iar  tu  rămâi  aici  cu  Marta  până  o  să  mă  întorc  şi  apoi  vedem  ce  va  mai  fi?e  bine  aşa?
               Propunerea  lui  Ioan  plăcu  fetei , care  din  nou  fusese  uimită  de  bunătatea  celor  doi  bătrâni , care  se  sacrificaseră  atât  de  mult  pentru  ea.
               - Vă  mulţumesc  din  suflet , nu  ştiu  ce  m-aş  fi  făcut  fără  voi  şi  Domnul  Isus , vă  mulţumesc  mult  de  tot , spuse  Corina , încercând  să  ascundă  lacrimile  de  bucurie  ce  aşteptau  să  se  scurgă  pe  obrajii  netezi  ai  fetei.
               - Mâine  dimineaţă  o  să  plec  spre  Târgu-Jiu , şi  când  o  să  ajung , o  să  merg  direct  la  orfelinat  pentru  a  nu  pierde  nici  o  clipă  şi  o să  mă  întorc  cât  de  repede  voi  putea.Mai  am  şi  alte  treburi  de  rezolvat  în  oraş , probabil  că  va  dura  câteva  zile  până  mă  voi  întoarce; îţi  spun  ca  să  nu  te  necăjeşti  dacă  voi  întârzia.
               - Bine  bunicule , o  să  mă  rog  să  ajungi  cu  bine  ,  să  reuşeşti  să  vorbeşti  cu  domnul  Ştefan  şi  să  afli  adresa  şi  numele  părinţilor  mei; sper  ca  ei  să  fie  aşa  buni  ca  voi  şi  să  pot  fi  fericită  alături  de  ei.Îmi  doresc  atât  de  mult  să-i  cunosc , să  văd  cum  arată , să  aflu  dacă  mai  am  fraţi  şi  surori; sunt  atâtea  lucruri  pentru  care  va  trebui  să  ne  rugăm  noi  două , bunico , spuse  Corina.
               - Aşa  e , draga  mea.Dar  stai  liniştită , pentru  că  Domnul  va  purta  de  grijă  şi  El  are  metodele  Lui  de  a  rezolva  orice  problemă.Ai  încredere  în  Dumnezeu , pentru  că  El  ne  iubeşte  şi  ne  vrea  întotdeauna  binele. 
               Ziua  trecu  încet , ca  şi  celelalte , iar  fata  petrecea  mult  timp  cântând  la  chitară; învăţase , în  fiecare  seară  câte  un  cântec  nou , iar  ziua  le  repeta  des , devenindu-i  tot  mai  plăcute .
              - Fata  asta , chiar  ar  trebui  să  meargă  şi  să  urmeze  ceva  cursuri  de  muzică.Trebuie  să  înveţe  să-şi  folosească  talantul  cu  care  a  înzestrat-o  Dumnezeu , spuse  Ioan  soţiei  în  timp  ce  trecu  pe  sub  fereastra  camerei  unde  stătea  Corina  şi  auzind-o  cum  cânta.
              - Da , ai  dreptate , e  atât  de  pasionată  de  muzică , mi-e  îmi  place  foarte  mult  cum  cântă , poate  reuşesc  să  o  conving  să  cânte  şi  la  biserică  un  cântec  când  vom  merge , sper  să  reuşesc  să  o  conving , spuse  Marta.
               Apoi  ce-i  doi  intrară  în  bucătărie  pentru  a  sta  de  vorbă  referitor  la  plecarea  lui  Ioan  la  Târgu-Jiu.
              Spre  seară , apăru  la  poarta  casei  un  vecin  mai  tânăr , care  îl  strigă  pe  Ioan  în  timp  ce  pătrunse  în  curtea  din  faţa  casei , aşteptând  ca  gazda  să-l  întâmpine.Corina , privi  pe  fereastră  ce  se  întâmplă.Bătrânul  îşi  făcu  apariţia  şi  după  ce-şi  salută  vecinul , merse  amândoi  în  grajd  unde  tocmai  fusese  duse  cele  două  vaci  ale  lui  Ioan.După  un  timp , tânărul  care  venise  în  vizită , plecă  împreună  cu  una  din  vacile  din  grajd , coborând  încet  pe  uliţa  satului.Fata  nu  înţelese  prea  multe  din  ceea  ce  văzuse ,  dar  se  simţi  ruşinată  pentru  a  cere  vreo  explicaţie  bătrânului  , deşi  curiozitatea  era  mare.Însă  se  întoarse  la  chitara  ei , care  devenise  în  ultimele  zile  o  adevărată  prietenă , de  care  nu  se  putea  despărţi.
               Dimineaţa , toţi  trei  se  treziră  foarte  devreme.Ioan , îşi  luă  rămas  bun  în  grabă  de  la  cele  două  care  îl  însoţiseră  până  la  poartă:
              - Să  ai  grijă  de  tine , bunicule şi  să  nu  pierzi  adresa  orfelinatului , ai  pus-o  în  portofel , nu?şi  să  nu  uiţi  să-i  spui  domnului  Ştefan  că  îmi  pare  rău  pentru  cele  întâmplate , fuseseră  ultimele  cuvinte  ale  tinerei.
             - Drum  bun , Ioan  şi  Domnul  să  meargă  cu  tine , spuse  Marta , în  timp  ce  rămase  în  urmă  iar , bătrânul  ei  soţ  porni  încet  spre  cea  mai  apropiată  gară , care  se  afla  la  trei  kilometri  şi  jumătate  de  sat.
              - Are  mult  de  mers , bunicul , până  la  Târgu-Jiu ?întrebă  Corina  pe  Marta , în  timp  ce  amândouă  se  întorceau  de  la  uliţă  şi  se  pregăteau  să  intre  în  casă.
              - Păi  de  la  gară , aproape cincisprezece  kilometri  cu  trenul  până  în  Petroşani , care  e  cel  mai  aproape  oraş  de  aici , iar  de  acolo  încă  vreo  cincizeci  kilometri  până  la  Târgu-Jiu.
              - Şi  unde  o  să  stea  bunicul  Ioan  acolo?unde  va  dormi?începu  să  se  îngrijoreze  fata.
              - Stai  liniştită , draga  mea , are  unde  sta , avem  acolo , mulţi  prieteni  creştini, care  îl  vor  primi  cu  braţele  deschise.
              - Cred  că  acum  înţeleg  de  ce  s-au  comportat  atât  de  frumos  cu  mine  aceşti  oameni; ospitalitatea  reprezintă  un  fel  de  virtute  creştinească  pentru  ei , se  gândi  Corina , fără  a  spune  ceva  cu  glas  tare.   
               Ziua  trecu  mult  mai  greu  pentru  tânăra , care  era  nerăbdătoare  de  întoarecerea  bătrânului.Îşi  imagina  deja  clipa  reîntâlnirii  cu  acesta , iar  el ,plin  de  bucurie  aducându-i  mult  aşteptatele  veşti  bune  de  la  domnul  Ştefan.
               Seara  o  petrecu  puţin  mai  altfel , Corina , fiind  de  data  acesta  cea  care  trebui  să  citească  din  biblie , în  lipsa  bunicului.
               - Să  nu  treacă  seară , şi  să  nu  adormi  niciodată  fără  să  citeşti  din  cartea  sfântă , o  sfătui  Marta.Strânge  cât  mai  mult  cuvânt  în  inima  ta , acum  când  eşti  tânără  şi  poţi  citi , căci  poate  vei  ajunge  şi  tu  vremea  bătrâneţii , ca  mine  acum , când  nu  vei  mai  vedea , nici  măcar  cu  ochelari  să  citeşti.Îmi  pare  rău  că  atunci  când  am  fost  tânără , aşa  ca  tine , nu  am  profitat  din  plin  şi  să  citesc  cuvântul  Lui  Dumnezeu.Singurul  lucru  care  îmi  alină  acum  durerea  şi  remuşcările , este  faptul  că  seară  de  seară , Ioan  îşi  face  timp pentru  a-mi  citi , ceea  ce  îmi  produce  o  mare  bucurie.Cum  nu  uiţi  să-ţi  hrăneşti  trupul , aşa  să  nu  uiţi  să-ţi  hrăneşti  şi  sufletul.Vor  fi  zile  în  care  vei  avea  nevoie  de  un   prieten , de  un  sfat , de  o  încurajare , şi  poate  nu  va  fi  nimeni  să  te  ajute , dar  nu  uita  să  iei  biblia  mereu  cu  tine  pretutindeni , pentru  că  în  ea  îl  găseşti  pe  Isus , şi  El  te  va  ajuta  în  toate.Draga  mea , îşi  dau  aceste  sfaturi  ca  unei  fiice  , deci  deschide-ţi  inima  şi  primeşte-le  te  rog.
                  - Mulţumesc  mult , bunico , mulţumesc , spuse  Corina , luând  mâna  bătrânei  şi  strângând-o  între  mâinele  ei  catifelate  în  semn  de  apreciere.
                  După  ce  tânăra  termină  de  citit  pasajul  din  biblie , amândouă  îngenunchiară  şi  începu  a  se  ruga.
                  ... Era  aproape  miezul  nopţii , şi  Corina , nu  dormea ; stătea  întinsă  pe  pat  şi  privea  la  crengile    pomilor  din  curte , care  se  legănau  încet , purtate  de  vântul  răcoros  de  toamnă  târzie.Se  tot  gândea  la  ceea  ce  se  întâmpla , la  bunătatea  lui  Ioan  , care  se  sacrifică  pentru  a  merge  atâta  drum  şi  doar  pentru  a-i  rezolva  ei  problemele  personale.Apoi  îşi  imagină , tabloul  reîntâlnirii  cu  părinţii  ei  şi  viaţa  fericită  pe  care  o  va  duce  alături  de  ei.Entuziasmul  acesta care  îi  cuprinse  întreaga  fiinţă ,  îi  alungă  somnul  pentru  un  timp , şi  doar  spre  dimineaţă  reuşi  să  adoarmă.
                  Când  se  trezi , trecuse  de  mult  timp  dimineaţa , iar  micul  dejun  se  transformă  în  prânz.
                  - Tocmai  e  gata  tocaniţa  cu  ciuperci , spuse  Marta , făcându-i  semn  somnoroasei  să  se  grăbească  să  vină  la  masă  înainte  de  a  se  răci  mâncarea.
                  - Îmi  cer  scuze  că  nu  m-am  trezit  mai  repede  să  te  pot  ajuta  şi  eu  cu  ceva  la  gătit.Nu  am  făcut-o intenţionat , dar  din  cauză  că  m-am  culcat  târziu , nu  am  putut  să  mă  trezesc  devreme , încercă  să  explice  Corina.
                  - Stai  liniştită , de  atâţia  ani  am  făcut  singură  toată  mâncarea , în  timp  ce  Ioan  era  plecat  ori  cu  vitele , ori  cu  alte  treburi  prin  gospodărie.
                  - Dar  cu  ce  altceva  te-aş  putea  ajuta  eu?spune-mi  te  rog , chiar  m-aş  bucura  să  ştiu  că  îţi  sunt  utilă  şi  eu  cu  ceva , trebuie  să  fie  ceva  treabă  pe  aici  la  care  să  dau  şi  eu  o  mână  de  ajutor.
                  - Dacă  insişti , chiar  aş  putea  să-ţi  dau  ceva  de  lucru: crezi  că  poţi  să  arunci  din  pod  puţin  fân  pentru  vacă , pentru  diseară  când  va  veni  de  la  păscut?În  fiecare  seară , îi  ducem  câte  puţin  în  grajd , pentru  că  acum  în  perioada  asta  de  toamnă , păşunea  este  foarte  sărăcăcioasă  şi  nu se  satură  cu  ceea  ce  găseşte  acolo , spuse  Marta.
                  - Bineînţeles , o  fac  cu  plăcere , arată-mi  unde  e  scara  să  pot  ajunge  în  pod , o  să  mă  urc  de  îndată  ce  termin  de  mâncat.Trebuie  să-mi  arăţi  şi  mie  cum  ai  făcut  tocăniţa  asta , este  delicioasă.Sper  ca  într-o  zi  să  pot  să  le  gătesc  şi  prietenilor  mei  de  la  orfelinat.Nu  se  poate  compara  cu  ceea  ce  primesc  acolo.Ştiu  că  trebuie  să  ne  mulţumim  cu  ceea  ce  primim , chiar  am  înţeles  ceea  ce  mi-ai  spus  în  prima  zi  când  ne-am  întâlnit , dar  dacă  vreodată  o  să  am  ocazia  să  fac  acest  lucru , să  ştii  că  le  voi  găti  tocăniţă  cu  ciuperci , zâmbi  adolescenta , înseninând  şi  faţa  bătrânei , care  încerca  să  ascundă  durerea  compasiunii  pentru  acei  copii , cât  şi  pentru  Corina.
                  - Să-ţi  ajute  Dumnezeu  să  fii  întotdeauna  mulţumitoare  în  toate  lucrurile  şi  sper  să  ai  ocazia  să-ţi  împlineşti  această  dorinţă , cu  privire  la  prietenii  tăi  de  la  Târgu-Jiu.
                     După  masă , fata , se  ţinu  de  promisiune  şi  urcă  în  pod  pentru  a  o  ajuta  pe  Marta  să  care  fân , pentru  a  duce  în  grajdul  de  vite.
                    - Ajunge  fata  mea , e  deajuns  pentru  două  zile , mai  ales  că  acum  nu  mai  avem  decât  o  singură  vacă , una  am  vândut-o , spuse  Marta.
                     - Dar  de  ce? întrebă  uimită  fata.
                     - Aveam  nevoie  urgentă  de  bani , şi  chiar  ne  propusesem  să  vindem  una  din  ele  la  primăvară.Prea  multă  muncă  cu  ele , şi  la  vârsta  noastră  este  destul  de  greu.
                     - Bunico , mai  am  o  curiozitate , am  găsit  ceva  în  pod , inscripţionat  pe  lemn , o  dată  şi  multe  însemnări  făcute , ce  reprezintă?
                     Femeia , rămase  înmărmurită  pentru  câteva  momente , neaşteptându-se  la  o  astfel  de  întrebare  din  partea  Corinei.Deşi  i-ar  fi  plăcut  să-i  poată  spune  adevărul  ce  se  ascundea  în  spatele  acestui  mister , ştia  că  nu  e  momentul  şi  nici  persoana  potrivită  pentru  a  face  acest  lucru.
                    - Îţi  va  spune , Ioan , când  se  va  întoarce , sunt  însemnările  lui , eu  nu  pot  să-ţi  spun  mai  multe  acum , dar  el  îţi  va  spune  şi  la  ce  se  referă  acea  dată , spuse  Marta , sperând  ca  fata  să  nu  se  supere  pe  ea , pentru   răspunsul  primit  de  aceasta.
                    - Bine , voi  aştepta  să  se  întoarcă  şi  îl  voi  întreba.Singurul  lucru  care  mi-a  atras  atenţie , reprezenta  acea  dată , care  este  chiar  anul  meu  de  naştere  şi  doream  să  ştiu  ce  s-a  întâmplat  atunci , dar  iartă-mă  dacă  am  pus  o  întrebare  cam  stânjenitoare; într-un  final ,nu  este  problema  mea , pur  şi  simplu  era  doar  pură  curiozitate , nimic  mai  mult.
                    - Anul  naşterii  tale??spuse  bătrâna  cu  o  voce  tremurândă; ce  coincidenţă , continuă  ea , încercând  să-şi  ascundă  emoţiile  care  îi  cuprinse  sufletul.
                    Corina , observă  că  ceva  nu  este  în  regulă  şi  pentru  a  destinde  atmosfera , luă  chitara  şi  începu  să  cânte , sperând  ca  totul  să  devină  la  normal , iar  situaţia  delicată  de  mai  înainte  să  fie  trecută  uşor  cu  vederea.Marta , se  alătură  şi  ea  să  cânte  împreună  cu  tânara , dar  gândul  ei  era  atât  de  departe , undeva  în  trecut , scormonind  printre  amintirile  de  odinioară .
                    ... Sosi  şi  duminica  dimineaţa , iar  femeia  se  grăbi  să  meargă  să  o  trezească  destul  de  devreme  pe  tânăra  care  încă  mai  dormea:
                   - Corina , trezeşte-te , o  să  întârziem  la  biserică , trebuie  să  te  grăbeşti.
                   - Bunico , e  doar  7:30 , nu  mai  pot  dormi  puţin?
                   - Vrei  să  întârzii , somnoroaso?glumi  Marta.Dacă  Dumnezeu  ar  întârzia  de  fiecare  dată  să  ne  binecuvinteze , aşa  cum  noi  " întârziem"  de  multe  ori  să  ne  rugăm , să-i  mulţumim  sau  să  mergem  la  biserică , cum  ne-am   simţi?
                    Fata , înţelese  cuvintele  pline  de  înţelepciune  ale  bătrânei  şi  coborî  repede  din  pat  şi  în  mai  puţin  de jumătate   de  oră , era  gata  de  plecare.Porniră  încet  pe  uliţa  satului , alăturându-se  după  un  timp  şi  alţi  oameni  la  călătoria  lor , înţelegând  după  spusele  lor , că  toţi  mergeau  la  biserică.Nu  după  mult  timp  se  opriră  în  faţa  unei  mici  case , care  se  asemăna  foarte  mult  cu  cea  a  Martei  şi  a  lui  Ioan.
                   - Aici  e  biserica??întrebă  fata  plină  de  curiozitate.În  imaginaţia  ei ,o  biserică  trebuia  să  aibă  turlă  şi  să  fie  ceva  impozant , care  să  arate....a  biserică , dar  aici , era  cu  totul  altfel.
                   - Da , aceasta  e  biserica  noastră , aici  e  adunarea  celor  care  cred  în  Domnul  Isus.Pentru  un  credincios , nu  contează  clădirea  unde  merge  să  se  închine  Lui  Dumnezeu , dacă  El  nu  este  acolo.
                   Corina , pătrunse  cu  puţină  teamă  înlăuntru , unde  se  aflau  aproape  20 -30 de  persoane , toate  având  feţele  vesele , de  parcă  erau  cei  mai  fericiţi  oameni  de  pe  pământ.Erau  atât  de  modeşti  îmbrăcaţi  şi  totuşi  păreau  că  nu  le  lipseşte  nimic  aici.Mulţi  din  cei  prezenţi , la  vederea  fetei , veni  să  o  salute  şi  să  o  cunoască.
                  - Tot  satul  a  aflat  de  la  Ioan  că  eşti  musafira  familiei  lor; te-a  lăudat  în  multe  privinţe , am  auzit  că  ştii  să  cânţi  la  chitară , spuse  unul  din  cei  prezenţi  acolo.
                  Tânăra  se  roşi  de  emoţie , privind  cum  cei  din biserică , aflaţi  pe  băncile  mai  din  faţă , îşi  întoarse  toţi  capul  spre  ea.
                 - De  ce  nu  ai  luat  şi  chitara  cu  tine?puteai  să  cânţi  , să-ţi  foloseşti  darul  pe  care  Dumnezeu  ţi  l-a  dat , spuse  o  femeie  mai  tânără  zâmbindu-i  prietenos.
                 - Poate , altă  dată , se  scuză  fata.
                 Cele  două  ore  petrecute  la  biserică , trecuseră  repede .Corina , rămase  uimită  de  rugăciunile  sincere  ale  celor  din  jurul  ei.Nici  cântecele , nu  fuseseră  mai  prejos , bucurându-i  sufletul  şi  aducându-i  o  pace , greu  de  descris , de  cei  ce  nu  cunosc  puterea  dragostei  Lui  Isus.Totul  era  atât  de  simplu , dar  mâna  acesta  de  ţărani , păreau  atât  de  fericiţi  faţă  de  mulţi  oameni  de  la  oraş  care  aveau  tot  ce  le  trebuie  şi  totuşi  păreau atât  de  nefericiţi.Acum  înţelegea  că  Isus , era  Cel  ce  făcea  cu  adevărat  o  persoană  fericită.Deşi  nu  avea  nimic  în  plus , faţă  de  când  era  la  orfelinat , totuşi  acum  se  simţea  mult  mai  plină  de  viaţă , de  parcă  şi-ar  fi  primit-o  înapoi , după  o  lungă  şi  chinuitoare  pierdere  a  acesteia.
                - Voi  fi  fericită  pe  deplin , când  îmi  voi  întâlni  părinţii , se  gândea  fata.
                - Doamne , vom  fi  mereu  împreună , eu ,Tu , mama , tata , poate  fraţi  şi  surori ; cât  de  frumos  va  fi.Nu-mi  va  păsa , dacă  ai  mei  vor  sta  undeva   la  sat ,şi  nici  dacă  nu voi  fi  vreodată  bogată , eu  tot  fericită  voi  fi  şi  atunci , ştiind  că  am  alături  de  mine  pe  cei  ce  mă  iubesc.Şi  asta  îmi  e  de  ajuns , se  rugă  Corina.
               Sosi  şi  ziua  de  marţi.Dimineaţa  răcoroasă , alungă  cu  blândeţe  încă  o  filă  din  calendarul  anului , făcându-i  loc  unei  noi  luni: noiembrie.Era  aproape  9:30  şi  fata  încă  dormea , când  cineva  pătrunse  în  camera  ei  încet  fără  a  o  trezi; apoi  simţi  o  mână  rece  care îi  mângâie  încet  părul.Fata  se  scutură  puţin , simţind  mâna  rece  şi  deschise  încet  ochii  să  vadă  ce  se  întâmplă.Rămase  uimită  de  chipul  lui  Ioan , care  se  aşezase  pe  marginea  patului , căutând  ceva  în  bagajul  pe  care  îl  aduse  cu  el.

                 ----- Capitolul 5 -----
                                          
                "Căci  nici  un  cuvânt  de  la  Dumnezeu , nu  este  lipsit  de  putere..."
                                                                     (Luca 1:37) 

               - Bunicule , tu  eşti , se  ridică  fata  încet  din  pat , bucuroasă  de  vederea  acestuia.Şi-ar  fi  dorit , atât  de  mult  să-l  îmbrăţişeze  şi  să-i  ureze  bun  venit  acasă , dar  se  intimidă  şi  nu  o  făcu:
               - Mă  bucur  să  te  văd , zâmbi  fata.Cum  de  ai  ajuns  atât  de  devreme?şi  ce   mâini  reci  ai , aşa  de  frig  e  afară?
               Între  timp , intră  şi  Marta  în  cameră  aducând  cu  ea  două  căni  cu  ceai  fierbinte , împrospătând  mica  odăiţă  cu  parfum  răcoritor  de  mentă.
              - V-am  adus  câte  o  cană  cu  ceai  fiecăruia; ţie  Ioan  ca  să  te  încălzeşti  după  gerul  de  afară , iar  ţie , copila  mea , preventiv , să  nu  răceşti , încercă  femeia  să  zâmbească , deşi  păru  că  tocmai  plânse.
              - Am  plecat  de  dimineaţă , foarte  devreme  din  Târgu - Jiu , şi  am  ajuns  destul  de  repede  cu  acceleratul  până  în  Petroşani.Domnul  a  lucrat  în  aşa  fel , încât  în  gară  m-am  întâlnit  cu  cineva  cunoscut  din  sat  de  aici , care  îşi  aştepta  soţia  să  vină  cu  trenul  de  la  Bucureşti , şi  foarte  amabil , m-a  luat  şi  pe  mine , şi  acum  uite-mă  acasă , aici  cu  voi , încercă  să  zâmbească  puţin  Ioan, deşi  nu  părea  că  o  face  din  toată  inima , ci  doar  superficial , pentru  a  nu  bănui  fata  nimic  din  ceea  ce  dorea  să-i  spună , pentru  că  veştile  aşteptate  de  ea , nu  erau  tocmai  pe  măsura  aşteptărilor  ei.
               - Hai , bunicule , spune-mi  ce  ai  aflat , sunt  nerăbdătoare  să  aflu.
               Inima  bătrânului , mâhnită  de  ceea  ce  descoperise , era  acum  cuprinsă  de  amărăciune.Şi-ar  fi  dorit  să  nu  fi  fost , tocmai  el , cel  care  să  aducă  tristele  veşti , dar  ştia  că  toate  lucrurile  lucrează  spre  binele  celor  cel  iubesc  pe  Dumnezeu.Chiar  dacă  nu  prea  înţelegea  planul  lui  acum , credea  că  toate  au  un  sens , şi  că  nimic  nu  este  la  voia  întâmplării , ci  totul  este  coordonat  de  mâna  nevăzută  a  Celui  ce  vede  totul.
               - M-am  întâlnit  cu  domnul  Ştefan , chiar  în  ziua  în  care  am  sosit  al  Târgu-Jiu.Cu  ajutorul  unor  prieteni  creştini  şi  prin  bunăvoinţa  lor , căci  m-au  ajutat  să  găsesc  adresa  dată  de  tine , după-masa  stăteam  în  biroul  directorului  orfelinatului  tău.Să  ştii  că  a  fost  foarte  plăcut  surprins , când  i-am  spus  că  îţi  pare  rău  pentru  problemele  pricinuite.I-am  plătit  suma  pe  care  o  datorai  şi  a  spus  că  nu  v-a  reclama  nimic  poliţiei  dacă  într-o  săptămână  te  vei  întoarce  la  orfelinat.El  încă  este  responsabil  de  ceea  ce  ţi  se  întâmplă  ţie , şi  pe  bună  dreptate  îşi  face  griji  pentru  tine , pentru  că  în  cazul  în  care  ţi  s-ar  întâmpla  ceva  rău , domnul  Ştefan  ar  fi  tras  la  răspundere.
               - Bunicule , dar  era  o  sumă  mare  de  bani , nu  trebuia  să  faci  asta  pentru  mine.De  unde  ai  avut  atâţi  bani ?Din  cauza  asta  aţi  vândut  vaca?voi  aţi  plănuit  din  înainte  totul , aşa-i?întrebă  Corina.
               - Măcar  atât  să  putem  face  şi  noi  pentru  tine , să  te  ajutăm , continuă  Marta , apropiindu-se  de  ea  şi  aşezându-se  pe  pat  lângă  fată.
               - De  ce  faceţi  toate  astea  pentru  mine?nu  merit.Oricâtă  bunătate  aţi  avea  pentru  mine , nu  trebuia  să  faceţi  un  asemenea  sacrificiu , e  prea  mare  pentru  voi.
               - A  fost  plăcerea  noastră , stai  liniştită , nu  trebuie  să  ne  dai  nici  un  ban  înapoi.Consideră-l  ca  un  dar  din  partea  noastră , în  numele  Domnului  Isus.În  plus  nu-i  frumos  să  refuzi , când  cineva  vrea  să  facă  o  faptă  bună , spuse  Ioan.
               - Mulţumesc  mult , ştiu  că  poate  niciodată  nu  o  să  vă  pot  răsplăti  ceea  ce  aţi  făcut  pentru  mine , dar  sper  ca  Dumnezeu  să  vă  binecuvinteze  El.
               -... Dar  de  părinţii  mei , ai  aflat  ceva  bunicule? o  adresă , un  nume  măcar?întrebă  fata , aşteptând  cu  emoţie  răspunsul  bătrânului.
               Ioan , se  uită  ţintă  la  Marta , aşteptând  părerea  soţiei , dacă  să-i  spună  sau  nu  fetei  ceea  ce  aflase.Bătrâna , care  aflase  mai  din  înainte  trista  veste, făcu  semn  că  nu  ar  fi  momentul  potrivit  pentru  a-i  spune  adevărul , dar  fata , simţi  că  ceva  este  în  neregulă , din  moment  ce  se  lăsă  linişte  şi  nici  unul  din  cei  doi  rămaseră  fără  cuvinte.
               - Nu...am  părinţi , bunicule?sunt ... morţi?rupse  tăcerea  Corina.Orice  ar  fi  spune-mi  te  rog , nu-mi  mai  chinui  sufletul.
              Din  ochii  fetei  , începu  să  curgă  lacrimi  de  tristeţe  izvorâte  parcă  , din  adâncul  sufletului.
              Ioan , dădu  din  cap , în  semn  că  fata  avea  dreptate:
              - Părinţii  tăi , au  murit  într-un  accident  rutier , iar  tu  te-ai  născut  prematur  la  şapte  luni , mama  ta , fiind  grav  rănită , a  fost  dusă  la  spital  şi  te-ai  născut  tu , dar  mama  ta...îmi  pare  rău.
             - Şi  tata?? întrebă  fata cu  ochii  plini  de  lacrimi.
             - Tatăl  tău  a  murit  pe  loc , maşina  lovindu-se  de  un   copac  de  pe  marginea  şoselei  ude , din  cauza  unei  ploi  torenţiale , iar  mama  ta , la  mai  puţin  de  o  oră  după  ce  te-ai  născut  tu.Bunica  ta , din  partea  tatălui , la  aflarea  veştii  a  fost  de  acord  să  fii  dusă  la  orfelinat , neputând  la  vârsta  ei  înaintată  să  aibă  grijă  de  un  nou  născut , iar  ea  a  murit  la  un  an  după  moartea  părinţilor  tăi.Alte  rude  de  ale  tale  nu  se  cunosc. Ştiu  că  nu  sunt  nici  pe  departe  veştile  care  credeai  că  o  să  ţi  le  aduc , dar...
              ... Şi  nici  nu  termină  de  vorbit  bătrânul  că  fata , sări la  gâtul  Martei , îmbrăţişând-o  pe  aceasta  şi  plângând  în  hohote.
               - Nu  am  nici  mama , nici  tată , nici  fraţi , sunt  singură  pe  lume , Doamne  de  ce  m-ai  lăsat  singură? de  ce? spunea  printre  lacrimi  Corina.
               Ioan , părăsi  camera , încercând  să-şi  stăpânească  emoţiile  de  care  fusese  cuprins  şi  el , şi  pentru  a  nu  plânge  în  faţa  celor  două.
               Marta , rămase  lângă  fată , mult  timp , îmbrăţişând-o  cu  afecţiune , asemeni  unei  mame , sperând  să  o  poată  linişti  pe  orfană , şi  reuşi  într-un  final  după  ce  o  îmbărbătă  cu  multe  cuvinte  pline  de  dragoste , care  îi  oferi  suferindei  puţin  curaj  de a  merge  mai  departe.
              - Ne  ai  pe  noi , nu  eşti  singură , te  vom  ajuta  cu  tot  ceea  ce  vom  putea , iar  uşa  noastră  îţi  va  fi  deschisă  oricând , nu  te  descuraja.Trebuie  să  fi  tare , aşa  e  viaţa , uneori  drumul  e  mai  anevoios  şi  greu  de  urcat , dar  nu  trebuie  să  ne  oprim  din  a  continua  să  mergem  şi  de  a  ajunge  la  capăt , acolo  unde  noi  ca  şi  copii  ai  Lui  Dumnezeu , avem  binecuvântata  speranţă  că  Domnul  Isus , ne  aşteaptă  cu  braţele  deschise , urându-ne  un  bun  venit  în  patria  Lui  veşnică.Acolo  nu  va  mai  fi  plâns , nici  lacrimi , nici  durere , nici  despărţire.Acolo  va  fi  doar  zi  fără  noapte şi  o  bucurie  fără  sfârşit , dar  până  acolo  trebuie  să  ne  continuăm  drumul  vieţii  şi  să  nu  ne  oprim  din  mers.Fii  puternică  şi  nu  uita  că  Domnul  nu  i-a  niciodată , decât  ca  să  dea  mai  mult.Să  nu  uiţi  asta.Hai , nu  mai  plânge , o  să  te  înbolnăveşti , o  să  faci  iar  febră  şi  îţi  faci  şi  mai  mult  rău.
               - Mulţumesc , bunico , chiar  numai  pe  voi  vă  am  şi  pe  Domnul.Mulţumesc  pentru  tot.Lasa-mă  te  rog , puţin  singură , până  o  să  mă  mai  liniştesc  şi  apoi  o  să  vin  la  tine  în  bucătărie.Vreau  doar  să  am  câteva  clipe  doar  pentru  mine , dacă  se  poate.
              - Sigur , copila  mea , eu  merg  la  bucătărie  să  pregătesc  micul  dejun , pentru  că  deja  e  cam  târziu.O  să  te  aşteptăm  şi  pe  tine , ca  să  luăm  masa  împreună , bine?spuse  Marta  în  timp  ce  se  ridică  de  pe  patul  Corinei  şi  părăsi  camera.
              Ioan  îşi  aştepta  soţia  în  bucătărie:
              - Am  pus  eu  laptele  la  fiert , m-am  gândit  că  poate  vei  întârzia  discuţiile  cu  Corina.Săraca  fată , atât  de  milă  mi-e  de  ea.Spune-mi , Marta , ţie  nu  ţi  se  pare  că  tot  ce  se  întâmplă  acum , are  legătură  cu  făgăduinţa  Domnului?Fata  e  orfană , draga  mea , nu  are  părinţi , e  prea  mare  coincidenţa , nu-i  aşa?
              Bătrâna  rămase  câteva  clipe  pe  gânduri , apoi  răspunse:
              - Ştiu  un  singur  lucru: că  Dumnezeu  ce  a  promis  va  împlini , fii  fără  teamă  în  suflet , şi  bineînţeles  că  m-am  gândit  la  Corina , de  prima  dată  când  am  văzut-o , că  ar  putea  fi  fiica  noastră.Acum  câteva  zile , m-a  ajutat  să  cobor  fân  din  pod  şi  , curioasă  cum  e , a  observat  acolo , însemnările  tale.M-a  întrebat  ce  reprezintă  şi  i-am  răspuns  că  doar  tu  îi  poţi  răspunde  la  întrebările  ei , atunci  când  te  vei  întoarce , dar  nu  cred  că  acum , după  aflarea  tragicei  veşti , ar  fi  momentul  potrivit  pentru  a  vorbi  cu  ea  despre  lucrurile  acestea , nu  crezi?
               Ioan , asculta  cu  multă  atenţie  ceea  ce  îi  spuse  soţia , şi  apoi  îi  răspunse:
               - Da , cred  că  ai  dreptate , să  lăsăm  timpul  să  alunge  tristeţea  fetei.Oricum  am  şi  o  veste  bună  pentru  ea , am  rezolvat  cu  domnul  Ştefan...
               - Continuă , spuse  fata , intrând  în  bucătărie  şi  ea , şi  surprinzându-i  pe  cei  doi  vorbind.
              - Da , am  o  veste  bună  pentru  tine , Corina: am  vorbit  cu  directorul  orfelinatului  şi  a  fost  de  acord  că  te  poţi  reîntoarce  acolo , pentru  câteva  luni , pentru  a  putea  merge  la  cursurile  de  chitară  ale  Şcolii  de  Muzică , îi  spuse  Ioan.
              - Cursuri  de  chitară?? rămase  uimită  fata.Dar  eu  nu  sunt  înscrisă  la  nici  o  şcoală  de  muzică.
              - Ba  da , te-am  înscris  eu , cu  ajutorul  domnului  Ştefan.Vei  începe  cursurile  în  decembrie  şi  durează  6 luni.
              - Dar...cum?nu  înţeleg , eu  nu  am  bani  să  merg  acolo , ştiu  cât  de  mult  costă  şi  nu  mi-aş  permite , nu  am  cum  să  merg , spuse  fata , neînţelegând  ce  se  întâmplă  şi  aşteptând  în  acelaşi  timp  şi  mai  multe  explicaţii  din  partea  bătrânului. 
              - Stai  să  te  lămuresc: ne-ai  spus  că  unul  din  visele  tare  era  acela  de  a  merge  la  o  şcoală  de  muzică  pentru  lecţii  de  chitară , aşa  că  ne-am  hotărât  să  vindem  o  vacă  şi  cu  banii  aceia  să  îţi  putem  împlini  această  dorinţă.Şi  am  reuşit; şcoala  este  plătită  în  totalitate , nu  te  costă  nimic , doar  să  vrei  să  mergi  şi  să  dai  tot  ce  e  mai  bun  din  tine  pentru  a  învăţa  cât  mai  multe  lucruri.
              - Nu  glumeşti  bunicule , nu?
              - Fireşte  că  nu , tot  ce  ţi-am  spus  este  adevărat.Directorul  a  spus  că  este  deocamdată  responsabilitatea  lui  de  a  se  ocupa  de  tine , aşa  că , pe  timpul  celor  6  luni  de  studiu  , va  trebui  să  stai  la  orfelinat  din  nou , apoi  vom  vedea  ce  se  va  mai  întâmpla ; Domnul  va  rezolva  toate  lucrurile.Nu  mă  încântă  deloc  ideea de  a  te  întoarce  la  orfelinat,   dar altă  posibilitate  nu  este.Tu  încă  mai  eşti  în  evidenţa  căminului  în  care  ai  stat  atâţia  ani.Sper  să  rezolvăm  şi  problema  aceasta , dar  toate  la  timpul  lor.
             - Sunteţi  singurii  oameni , cărora  le-a  păsat  cu  adevărat  de  mine , spuse  Corina , ştergându-şi  lacrimile  de  emoţie.Cum  o  să  vă  răsplătesc  mult  binele  pe  care  l-aţi  făcut  pentru  mine?   
             - Suntem  bucuroşi  amândoi  că  te-am  putut  ajuta , am  făcut  totul  în  numele  Domnului  nostru  Isus , deci  nu  aşteptăm  nici  o  răsplată  din  partea  ta.Vrem  doar  să  îţi  aducem  puţină  fericire  şi  dacă  vom  putea  să  te  facem  să  uiţi  tot  ce  ţi  s-a  întâmplat  rău  până  acum.
              Corina , şi-ar  fi  dorit  atât  de  mult  să-i  îmbrăţişeze  pe  cei  doi , care  radiau  de  bucurie , văzând  zâmbetul  de  pe  faţa  ei , dar  nu  putea  face  acest  lucru.Era  prea  timidă , neştiind  dacă  nu  era  un  gest  prea  familiar.Până  la  urmă  , nu  erau  părinţii  ei , nici  măcar  bunici , dar  şi-ar  fi  dorit  să  găsească  curajul  de  a  le  răsplăti  celor  doi  măcar  cu  ....o  îmbrăţişare  caldă. 
                                                                         
                                                                            *
                                                                       *        *
      
               Zilele  treceau  una  câte  una , timpul  aşternând  o  peliculă  subţire  din  praful  lui , numit  uitare , peste  multe  din  evenimentele  petrecute  în  acea  toamnă , în  viaţa  Corinei.
              -Bunico , bunico , trebuie  să-ţi  spun  ceva  important  pentru  mine: azi  împlinesc  patruzeci de  zile  de  când  m-am  întâlnit  cu  Dumnezeu , acolo  sus  pe  marginea  prăpastiei , spuse  tânăra  într-o  dimineaţă  bătrânei  Marta.
             - Patruzeci  de  zile? aşa  de  repede  au  trecut?dar  cum  de  ţi-ai  amintit?ţi-ai  notat  într-un   calendar , sau  ai  un  jurnal?întrebă  curioasă  femeia.
            -Nu , bunico , am  aici  în  inimă  data , nu  am  cum  să  uit  un  asemenea  lucru.În  plus , în  fiecare  dimineaţă  mă  gândesc  la  timpul  trecut  de  atunci  şi  îi  mulţumesc  Domnului  pentru  tot  ce  a  făcut  pentru  mine.Mai  sunt  câteva  zile , şi  va  trebui  să  plec  la  Târgu-Jiu.Am  început  să  mă  obişnuiesc  aici  cu  voi , cred  că  îmi  va  fi  grea  acomodarea  la  orfelinat , cel  puţin  în  primele  zile.O  să  îmi  lipsiţi  foarte  mult.O  să  îmi  fie  foarte  dor  de  voi.
              - Nouă  o  să  ne  lipseşti  şi  mai  mult, măcar  tu  acolo  te  vei  reîntâlni  cu  prietenii  tăi ; sper  din  tot  sufletul  că  vei  reuşi  să  fii  un  exemplu  bun  pentru  ei  şi  să-i  poţi  atrage  şi  pe  ei  pe  calea  cea  bună  şi  astfel  să  primească  şi  ei  mântuirea  în  numele  Domnului  Isus.
              - Da , îmi  doresc  mult  lucrul  acesta , sper  să  reuşesc  să-i  fac  să-l  cunoască  şi  ei  pe  Dumnezeu.Le-ar  putea  schimba  şi  lor  viaţa , aşa  cum  s-a  întâmplat  şi  cu  mine.
              - Ai  dreptate  draga  mea , roagă-te  pentru  ei  căci  Domnul  face  minuni.Acum  hai  la  masă , că  se  răceşte  laptele , spuse  Marta.Mă  întreb  oare  de  ce  întârzie  Ioan  atât  de  mult.A  plecat  să  ducă  vaca  la  păşune  şi  nu  s-a  mai  întors.La  ora  asta  de  obicei  era  ajuns  acasă.Sper  că  nu  s-a  întâmplat  nimic  rău.
Să  mâncăm  noi  două , poate  că  mai  întârzie ,nu-l  mai  aşteptăm.Îi  voi  pregăti  şi  lui  micul  dejun  când  va  sosi.
               Trecu  aproape  o  oră  de  când  Marta  şi  Corina , terminară  de  mâncat , şi  Ioan  încă  nu  apăruse.Soţia  lui  înţelese  că  ceva  nu  era  în  regulă.Niciodată  nu  întârziase  atât  de  mult.Cu  siguranţă  se  întâmplase  ceva  grav.
               - Poate  că  ar  fi  bine , să  merg  să-l  caut , poate  ne  vom  întâlni  pe  drum , dar  trebuie  să  fac  ceva  în  privinţa  aceasta , nu  pot  sta  aici  degeaba , aşteptând  să  apară  pe  poartă.Am  o  presimţire  că  s-a  întâmplat  ceva , explică  Marta.
               - Te  voi  însoţi  şi  eu , te  voi  ajuta  să-l  cauţi.Nu  rămân  aici  singură; poate  vei  avea  nevoie  de  ajutorul  meu , spuse  	Corina , încălţându-se  cu  o  pereche  de  pantofi  sport  pentru  a  călători  mai  bine  cu  ei.
              - Nu  trebuie  să  faci  asta , dacă  va  apare  şi  nu  ne  va  găsi  pe  nici  una  acasă?îşi  va  pune  tot  felul  de  întrebări  şi  se  va  necăji  degeaba.Şi  cum  are  probleme  cu  inima , ar  fi  mai  bine  să  evităm  o  astfel  de  situaţie.Mulţumesc  mult  şi  sunt  recunoscătoare  că  vrei  să  mă  ajuţi , dar , dacă  vei  rămâne  acasă , acesta  va  fi  cel  mai  bun  lucru  pe  care  îl  poţi  face  în  momentul  de  faţă.Dacă  apare , spune-i  că  am  plecat  în  căutarea  lui  şi  să  nu-şi  facă  griji  pentru  mine , bine?
              - Mi-aş  fi  dorit  mai  mult  să  te  însoţesc , dar  cred  că  tu  ştii  cum  e  cel  mai  bine , aşa  că  te  voi  asculta  şi  voi  rămâne  acasă  aşteptându-l  pe  bunicul , spuse  Corina.
              Marta , plecă  în  căutarea  lui  Ioan , începând  cu  drumul  care  ducea  la  păşunea  din  apropiere  unde  soţul  ei  , avea  obiceiul  să  ducă  în  fiecare  dimineaţă  vaca.
              Tânăra  rămase  în  bucătărie , pentru  a  strânge  masa  şi  pentru   a  spăla  vasele.Apoi  merse  în  camera  ei  şi  începu  să  cânte  la  chitară  neştiind  ce  altceva  să  facă  până  la  reîntoarcerea   celor  doi  bătrâni.
              Era  aproape  ora  prânzului , când  poarta  de  la  intrarea  în  curtea  casei  se  auzi  deschizându-se.Corina , alergă  să  vadă  cine  sosise.Se  bucură  şi  un  zâmbet  discret  îi  însenină  faţa , gândindu-se  că  probabil , erau  cei  doi  bătrâni, teferi  şi  nevătămaţi , pe  care  îi  aştepta  de  atâta  timp.Şi  intuise  bine , doar  într-o  singură  privinţă: erau  într-adevăr , Ioan  şi  Marta , dar  el  părea  atât  de  palid  şi  fata  înţelese  că  ceva  se  întâmplase.
              Alergă  înaintea  celor  doi:
              - Bunicule , ce  s-a  întâmplat?eşti  bine?pari  atât  de  palid?eşti  bolnav?
              - Inima , e  foarte  slăbită , spuse  Marta.L-am  găsit  întins  pe  păşune.Era  conştient , dar  imediat  mi-am  dat  seama  că  e  de  la  inimă.Tratamentul  pe  care  îl  i-a  nu  prea  mai  are  efect  asupra  lui , corpul  obişnuindu-se  de  atâţia  ani  cu  acele  medicamente.Să  vedem  ce  va  spune  doctorul.Am  rugat  un  vecin  să  meargă  după  el  şi  să-l  roage  să  vină  să-l  vadă.Poate  îi  va  prescrie  un  nou  tratament , nu  ştiu  ce  să  zic , până  nu  îl  vede  medicul.Când  te  rogi  să  nu  uiţi  niciodată  să  îi  mulţumeşti  Lui  Dumnezeu  că  ai  sănătate.Greu  e  să  fi  bolnav ,  să  suferi  şi  pe  deasupra  să  fi  şi  bătrân.
               Cele  două  îl  ajutară  pe  bolnav  să  se  întindă  în  pat , în  timp  ce  ajunse  şi  doctorul  din  sat  însoţit  de  vecinul  care  fusese  trimis  de  Marta  pentru  a-l  aduce.
               - Unde  este  Ioan ? întrebă  medicul , un  bărbat  înalt  şi  gras , cu  o  privire  rece.
               După  ce  pătrunse  în  camera  unde  se  afla  bătrânul , spuse  că  vrea  să  rămână  singur  cu  pacientul  şi  apoi  închise  uşa  în  urma  lui.
               Consultaţia  fusese  de  aproximativ  un  sfert  de  oră , timp  în  care  Corina  şi  Marta , stăteau  amândouă  în  curte  aşteptând  cu  nerăbdare  şi  cu  teamă , ca  doctorul  să  iasă  din  camera  unde  era  Ioan  şi  să  le  aducă  mult  aşteptatele  veşti.Într-un  final , uşa  se  deschise:
              - Domnule  doctor , spuneţi-mi  cum  este  soţul  meu?cât  de  grav  este?vă  rog  să  nu-mi  ascundeţi  nimic  şi  să-mi  spuneţi  tot  adevărul; este  vorba  de  un  infarct?întrebă  Marta.
              - Nu  o  să  vă  mint: situaţia  soţului  dumneavoastră  este  foarte  delicată.Nu  este  vorba  de  un  infarct , pur  şi  simplu  inima  lui  începe  să  cedeze.I-am  prescris  un  alt  tratament , dar  nu-l  va  ajuta  prea  mult.Tot  ce  pot  să  vă  sfătuiesc  este  să-l  "forţaţi"  să  stea  cât  mai  mult  în  pat , cel  puţin  o  săptămână  şi  să  renunţe  la  munci  grele , care  îl  vor  obosi  rapid  şi  îi  va  forţa  inima  care  e  atât  de  fragilă.Mai  poate  trăi  o  zi , un an ,poate  chiar   zece  ani.Totul  depinde  de  el , dacă  va  avea  grijă  de  inima  lui.Personal , cred   că  există  o  problemă  care  îl  macină , are  ceva  de  rezolvat , ceva , un  lucru  care  nu-i  dă  pace.Aceasta  poate  fi  cauza  şi a  ceea  ce  s-a  întâmplat  azi.Nu  ştiu  ce  îl  frământă , dar  dacă  dumneavoastră  ştiţi  şi  înţelegeţi  situaţia  în  care  se  află  soţul  dumneavoastră , ajutaţi-l  cum  găsiţi  de  cuviinţă , să  scape  de  acel  lucru , care  , într-un  final , îi  poate  provoca  moartea.
                - Vă  mulţumim  mult , domnule  doctor , că  aţi  venit  aşa  repede , mulţumim  pentru  tot , spuse  Marta , rămasă  pe  gânduri , reascultând  în  mintea  ei , ceea  ce  medicul  tocmai  îi  spuse.Înţelese  că  venise  momentul  ca  fata  să  afle  un  mare  secret , pe  care  cei  doi  îl  ascunseră  faţă  de  ea  până  atunci.
                - Cel  mai  bine , ar  fi  ca  Ioan  să-i  poată  spune  întreaga  poveste , aşa  cum  s-a  întâmplat , gândi  Marta; am  să  aştept  să-şi  mai  revină  puţin  şi  apoi  va  trebui  într-un  fel  să-l  fac  să  vorbească  cu  Corina  despre  ceea , ce  cu  siguranţă , reprezintă  sursa  frământărilor  inimii  lui. 
                 Prin  bunăvoinţa , unui  frate  creştin  de  la  biserica  din  sat , care  se  oferi  să  meargă  la  Petroşani  pentru  a  cumpăra  medicamentele  prescrise  de  doctor , în  după-masa  aceleiaşi  zile  Ioan , reuşi  să  i-a  prima  doză  de  pastile , care  spera  să-i  înbunătăţească  starea  lui  de  sănătate.Cu  greu  se  acomoda  să  stea  liniştit  în  pat , nefiind  obişnuit  să  stea  degeaba.Acum  era  rândul  Corinei  să-i  citească  din  biblie , lucru  care  îl  bucura  nespus  de  mult  pe  bătrânul  suferind.
                 Trecu  două  zile  de  la  înbolnăvirea  lui  Ioan , şi  primele  semne  ale  revenirii  la  normal  începu  să  apară.Deja  acum , cobora  din  pat  şi  mergea  singur  în  bucătărie , pentru  a  lua  masa  împreună  cu  soţia  lui  şi  tânăra  musafiră , care  devenise  în  ultimul  timp , tot  mai  ataşată  de  cei  doi  bătrâni.
                - Ioan , poimâine , copila  noastră , va  trebui  să  plece  la  Târgu-Jiu , spuse  Marta , în  timp  ce  scotea  mâncare  în  farfurii  pentru  toţi  trei.Singurul  lucru , la  care  se  gândea  acum , era  cum  să-l  facă  pe  soţul  ei  să  vorbească  cu  Corina , despre  ceea  ce  îi  atrase  privirea  şi  care  ar  putea  schimba  destinul  fetei.
                - O  să  vin  să  vă  mai  văd , nu  am  să  vă  uit , spuse  Corina , cuprinsă  şi  ea  de  emoţii , gândindu-se  la  momentul  despărţirii.Mi-ar  fi  plăcut  să  vă  pot  lua  cu  mine , ar  fi  fost  atât  de  frumos , să  vă  am  aproape  de  mine  mereu.Vreau  să  vă  spun  ceva , ce  ar  fi  trebuit  poate  spus  mai  de  mult  timp: voi  sunteţi  ca  nişte  părinţi  pentru  mine , pentru  că  bunicii  nu  s-ar  fi  sacrificat  atât  de  mult  pentru  un  copil , aşa  cum  aţi  făcut  voi.Ştiu  că  nu  sunt  copilul  vostru , dar  sper  să  nu  vă  deranjeze  aceste  cuvinte , pentru  mine  a  însemnat  foarte  mult...
                 - Cum  să  ne  deranjeze  aceste  cuvinte , chiar  ne  bucurăm  că  te-am  putut  ajuta , spuse  Ioan , înainte  ca  fata  să  termine , ceea  ce  avea  de  spus.Trebuie  să-ţi  spun  şi  eu  ceva , ce  mă  frământă  şi  nu-mi  dă  pace.
                 - Spune  bunicule , despre  ce  e  vorba?m-ai  făcut  atât  de  curioasă ,spuse  Corina.
                 - Când  ai  fost  în  pod , să  o  ajuţi  pe  Marta , să  ducă  fân  în  grajd , ai  văzut  ceva  neobişnuit  acolo  sus?
                 - Da , am  văzut , am  întrebat-o  pe  bunica  şi  mi-a  zis  că  doar  tu  îmi  poţi  explica  ce  reprezentau  acele  însemne , dar  nu  trebuie  să-mi  spui  mie  ce  înseamnă  acele  lucruri.Am  fost  curioasă , doar  atât.Dar , poate  că  nu  ar  fi  trebuit  să  întreb , plecă  fata  capul  în  semn că  se  ruşină de  situaţia  în  care  se  afla  acum.
                - E  în  ordine , trebuie  să-ţi  povestesc  câte  ceva , ca  să  înţelegi  mai  apoi  despre  ce  e  vorba , mai  ales  că  eu  cred  că  are  legătură  cu  tine , spuse  bătrânul , accentuând  puţin  ultimele  cuvinte.
                - Cu  mine?dar...?cum...?
                - Lasă-mă  să-ţi  explic:de  când   m-am  căsătorit  cu  Marta , ne-am  dorit  mult  să  avem  copii.Erau  zile , când  ne  imaginam  ce  frumos  va  fi  să  avem , în  bucătărie  o  masă  lungă  şi  mulţi  copii  în  preajma  noastră.Dar  anii  au  trecut , şi  Marta , din  cauza  unor  probleme  de  sănătate , nu  a  putut  rămâne  însărcinată.Am  fost  distruşi  amândoi , când  am  aflat  , acum  aproape  patruzeci  de  ani , că  nu  vom  avea  niciodată , nici  măcar  un  copil , iar  noi  ne-am  resemnat  cu  greu.Erau  zile  când  stăteam  amândoi  la  masă  şi  plângeam , uitându-ne  la  noi  cât  de  singuri  eram.După  un   timp , Marta  s-a  împrietenit  cu  o  vecină , de  aici  din  sat , care  era  credincioasă  şi   mergea  la  biserica  unde  ai  fost  şi  tu.Într-o  duminică , ne-a  chemat  şi  pe  noi  la  biserică , să  o  însoţim.Eu  am  ezitat , mă  gândeam , că  nu  am  nevoie  de  Dumnezeu , mai  ales  că  nici  nu-L  interesează  de  mine  şi  că  noi  eram  uitaţi  de  El.Dar , până  la  urmă  am  cedat  la  insistenţele  Martei , de  a  nu  merge  singură ,  fără  mine , şi  atunci  m-am  dus.În  noaptea  aceea  am  plâns  ca  un  copil  mic , amintindu-mi  predica  ce  o  auzisem  în  acea  duminică  dimineaţa.De  atunci  m-am  decis  să  am  încredere  în  Dumnezeu , care  înţelesesem  eu , că  mă  iubea  enorm  de  mult , încât  îşi  trimise  unicul  Fiu  să  moară   pentru  mine.Eu  şi  soţia  mea , ne-am  încredinţat  vieţile  în  mâna  Domnului  Isus.Într-o  zi , Marta , veni  la  mine , zâmbindu-mi:
                  - Ioan , ştii  ce  m-am  gândit?hai  să  ne  rugăm  ca  Domnul  să  ne  dea  un  copil.El  poate  face  minuni  şi  azi , nu? Nimic  nu  e  prea  greu  pentru  Dumnezeu.Trebuie  doar  ca  noi  doi  să  avem  credinţă.
                  Cuvintele  soţiei  sunau  a  provocare  pentru  mine , dar  nu  m-am  dat  înapoi  şi  bineînţeles , că  în  fiecare  zi  am  început  să  ne  rugăm  împreună  pentru  acest  lucru.Dar  după  câteva  săptămâni , i-am  spus  soţiei , că  nu  are  rost  să  mai  continuăm  să  ne  rugăm  pentru  acest  lucru , desigur  că  eu  mă  gândeam  la  vârsta  pe  care  noi  o  aveam  şi  consideram  că  e  prea  târziu  să  mai  putem  avea  un  copil , era  practic  aproape  imposibil.Şi  încet , ne-am  obişnuit  cu  ideea  că  aşa  ne  este  sortit  nouă , să  nu  avem  urmaşi , dar  în  acelaşi  timp , era  mâhnit  sufletul  în  mine , deşi  încercam  să  nu  cârtesc  şi  astfel  să-l  întristez  pe  Domnul.Uneori  , când  duceam  vacile  la  păscut , mă  pierdeam  în  gânduri  şi  începeam  a  plânge , aducându-mi  aminte  de  acest  lucru.
                   Dar  într-o  noapte  s-a  întâmplat  ceva: am  avut  un  vis.Se  făcea  că  eram  undeva  la marginea  unei  cetăţi  şi  o  mare  mulţime  de  oameni  se  adunaseră  şi  se  îngrămădeau  să  vadă  pe  cineva  ieşind  de  acolo.Am  întrebat  pe  un  om  din  apropierea  mea  ce  se  întâmplă , şi  mi-a  răspuns , că  trece  Isus , pe  acolo , în  curând  va  ieşi  din  cetate.
                 - Dar , ce  caută  toţi  oamenii aceştia  aici , de  ce  se  îmgrămădesc?
                 - Cum , tu  nu  ştii , ce  poate  face  Isus?îmi  răspunse  omul  din  vis , continuând:
                 - Toţi , care  sunt  aici , sunt  oameni  cu  probleme , sunt  oameni  bolnavi , care  au  nevoie  de  Isus.El  când  trece  nu  uită  pe  nici  unul  şi  pe  toţi  îi  ajută.Tu  nu  ai  nici  o  problemă?Nu  vrei  nimic  de  la  El?
                 - Ba  da , am , dar  oare  o  să  mă  ajute  şi  pe  mine?întrebam  eu.
                 - Sigur , ţi-am  zis  că  pe  toţi  care  vor  îi  ajută.Când  trece  spune-i  care  e  problema  ta.
                 Şi  nici  nu  apucasem  să  termin  de  vorbit , în  vis , cu  acel  om , că  toată  mulţimea  s-a  îngrămădit  spre  poarta  cetăţii , strigând , tare:
                 - Vine  Isus!! Veniţi , vine  Isus!!
                 Am  alergat  şi  eu  , făcându-mi  loc  printre  ceilalţi , pentru  a-l  vedea  pe  Domnul.Cu  greu , am  reuşit  într-un  final  să  ajung  printre  primii.Simţeam  cum  se  apropie  o  lumină  puternică , dar  nu-i  puteam  vedea  chipul.După  un  timp  s-a  apropiat  de  mine  şi  s-a  oprit  în  dreptul  meu.Acea  lumină , aproape  că  mă  orbise  şi  am  căzut  cu  faţa  la  pământ.Atunci  am  auzit  o  voce  care  mi-a  zis:
                - Ce  vrei  să-ţi  fac?
                - Doamne , am  răspuns , ştii  ceea  ce  îmi  doresc  de  foarte  mult  timp , dacă  vrei  ajută-mă.
                După  o  tăcere  de  câteva  clipe , am  auzit  spunându-mi:
                - De  ce  te-ai  oprit  din  a  te  ruga  ca  să  ţi  se  împlinească  dorinţa  sufletului?Nu  descuraja , roagă-te  în  continuare.Iată , că  nu  vei  muri , până  nu  vei  auzi  glas  de  copil , spunându-ţi "tată"  şi  voi  face  lucrul  acesta  pentru  ca  tu  să  crezi  că  Eu  niciodată  nu  te-am uitat  şi  că  te  iubesc  nespus.În  acel  moment  m-am  trezit  puţin  speriat , iar  primul  lucru  pe  care  l-am  făcut  dis-de-dimineaţă  când  şi  Marta  s-a  trezit , a  fost  să-i  povestesc  ce  mi  s-a  întâmplat.Tot  în  acea  zi , pe  când  eram  în  pod , urcând  fânul  de  curând  adus , mi-am  notat  data  aceea  pe  care  tu  ai  văzut-o  acolo , nu  cu  mult  timp  în  urmă.
                - Dar , asta  s-a  întâmplat , acum...optsprezece  ani??întrebă  mirată  Corina.
                - De  atunci , în  fiecare  zi , când  urcam  în  pod , îmi  făceam  timp  ca  să  mă  rog  acolo.Vroiam  să  fiu  singur , continuă  Ioan  relatarea.Aşa  mă  simţeam  cel  mai  bine.Nu  i-am  spus  nimic  soţiei  mult  timp , până  într-o  zi  când  nefiind  acasă , a  trebuit  să  facă  ea  lucrul  meu  şi  urcând  acolo  sus , a  găsit  însemnele.Atunci , a  trebuit  să-i  spun , că  de  fiecare  dată  când  mă  rugam  acolo  pentru  problema  noastră  "notam"  pe  lemn  câte  o  liniuţă.Şi  astfel  după  atâţia  ani , ai  văzut  câte  s-au  adunat.Cred  , totuşi  că  toate  acele  rugăciuni  au  fost  ascultate.Acum  când  te  văd  pe  tine , cred  că  s-a  meritat  să  aştept  în  tăcere , atâţia  ani , împlinirea  făgăduinţei  pe  care  Domnul  mi-a  făcut-o  în  acea  noapte.
               - Dar , nu  prea  înţeleg , ce  legătură  are  acest  lucru  cu  mine , bunicule; îl  întrerupse  Corina , aşteptând  mai  multe explicaţii  din  partea  bătrânului.
               - Optsprezece  ani...în  anul  în  care  tu  te-ai  născut , Domnul  ne-a  promis  un  copil , nu  că  Marta  va  naşte , ci  doar  că  vom  deveni  părinţi.Din  clipa  când  te-am  văzut  prima  dată , m-am  gândit  că  poate  sosise  timpul  să  se  împlinească  visul.Când  am  aflat  că  eşti  de  la  orfelinat , eram  şi  mai  sigur  că  tu  eşti  cea  trimisă  de  Dumnezeu.Acum  că  am  aflat  că  părinţii  tăi  sunt  morţi , nu  mai  am  nici  o  îndoială  în  privinţa  aceasta , spuse  Ioan.
                - Nu  înţeleg  nimic , unde  vrei  să  ajungi  cu  asta?fusese  răspunsul  Corinei.
                - Copila  mea , începu  să-i  explice  Marta , apropiindu-se  încet  de  ea , Ioan  vrea  să  spună  , că  noi  doi , putem  deveni  părinţii  tăi  adoptivi , dacă  tu  vrei  lucrul  acesta.Noi  ne-am  bucura  foarte  mult  de  o  asemenea  fiică , cum  eşti  tu.Totul  depinde  de  alegerea  ta , noi  nu  te  constrângem  în  nici  un  fel.Te  gândeşti , iar  noi  îţi  vom  respecta  decizia , oricare  ar  fi  ea.
                 Corina , privi  cu  ochii  mari , uimită , de  cuvintele  auzite , şi  nu-i  venea  a  crede  ceea  ce  se  întâmplă.Totul  se  petrecea  prea  rapid:
                 - Nu  vreau  să  mă  înţelegeţi  greşit , dar  cred  că  voi  avea  un  timp  în  care  să  mă  gândesc  la  adopţie  şi  o  să  vă  spun  ce  am  decis , înainte  să  plec  la  Târgu-Jiu.
                 - Să  nu  uiţi  un  lucru , spuse  Ioan , ascultăţi  inima  şi  roagă-te , iar  Dumnezeu  te  va  călăuzi  să  iei  decizia  cea  mai  bună.Indiferent  de  ce  vei  alege , atât  cât  vom  trăi , uşa  noastră  îţi  va  fi  oricând  deschisă  şi  te  vom  primi  mereu  cu  braţele  deschise  ca  pe  propria  noastră  fiică.
                  Tânăra  simţi  în  vocea  bătrânului  emoţie , şi  se  chinui  să-şi  domolească  sentimentele  ce  o  încercau , sperând  să  nu  înceapă  a  plânge.Se  ridică  de  la  masă , apoi  merse  în  camera  ei , de  unde  nu  mai  ieşi  decât  spre  seară , pentru  a  lua  cina  împreună  cu  cei  doi. Totul  se  petrecu  în  linişte , fără  ca  cineva  dintre  ei  să-şi  arate  curajul  de  a  deschide  un  subiect  de  discuţie.Din  când  în  când  se  mai  auzea  glasul  Martei , întrebând   pe  ceilalţi  doi , dacă  mai  vor  ca  să  le  mai  pună  mâncare , din  oala  aburindă , care  se  afla  pe  marginea  plitei.
                  - Corina ,vrei  după  ce  terminăm  de  mâncat  să  mergem  şi  să  cântăm?întrebă  Ioan.
                 Fata  nu  spuse  nimic , pentru  un  moment , apoi  îşi  făcu  curaj  şi  continuă:
                 - În  seara  asta , nu.Sunt  puţin...
                 - Stai  liniştită , te  înţelegem , zise  Marta , nu  trebuie  să  ne  explici.Încercăm  să  ne  punem  în  situaţia  ta  şi  ajungem  la  concluzia  că , poate  şi  noi  am  fi  puţin  debusolaţi , dacă  am  fi  în  situaţia  ta.Deciziile  mari  în  viaţă , nu  se  iau  în  grabă , ci  este  nevoie  de  timp , să  te  poţi  gândi  şi  să  analizezi  situaţia.
                 - Mulţumesc  pentru  înţelegere , şi  mulţumesc  pentru  masă.Cred  că  am  să  merg  în  camera  mea  şi  o  să  mă  pun  la  somn.Noapte  bună.
                - Noapte  bună , copila  mea , spuse  Marta.
                După  ce  fata , ieşi  şi  închise  uşa  de  la  bucătărie , Ioan  spuse:
               - Dacă  nu  v-a  accepta  să  o  adoptăm?
               - Dragul  meu , îi  răspunse  bătrâna , aşezându-se  mai  aproape  de  el , pentru  ce  te  temi  şi  îţi  pierzi  credinţa?Oare  nu  cunoaşte  Dumnezeu  tot  ceea  ce  se  întâmplă?Ceea  ce  a  promis , va  împlini , fii  fără  grijă; noi  să  rămânem  credincioşi  şi  smeriţi  în  ascultare , iar  Domnul  îşi  va  face  partea  Lui.Nu  ştim  noi  cum  va  lucra  El.Trebuie  doar  să  rămânem  încredinţaţi  că  El  ne  iubeşte  şi  că  toate  lucrurile  lucrează  spre  binele  celor  ce  Îl  iubesc. 
               - Ultimele  săptămâni , am  tot  visat  cu  ochii  deschişi  la  împlinirea  visului.Uitasem  parcă , de  cei  optsprezece  ani  de  aşteptare  şi  încercam  să  mă  bucur  de  clipa  prezentă , spuse  Ioan , încercând  să  ascundă  cele  două  lacrimi  cristaline , care  îi  brăzdau  încet  obrajii  uscaţi  şi  zbârciţi.
               - N-am  să  te  mint , spunându-ţi  că  şi  eu  mi-am  făcut  vise , în  ultimul  timp  , dar  nu  mă  descurajez  când  apare  "valul".Trebuie  să  fim  tari.Ne  vom  ruga  şi  va  fi  bine , nu  crezi?îl  îmbărbătă  Marta.
                În  camera  ei , fata  se  tot  gândea  la  adopţie.Avea  resentimente  amintindu-şi  ceea  ce  îşi  tot  spuse  mulţi  ani  la  rând , şi  anume , faptul  că  părinţii  nu  au  iubit-o.Nu  de  mult  aflase , că  nu  era  aşa.Cu  siguranţă , dacă  ar  fi  fost  în  viaţă  ar  fi  iubit-o.Dar  de  ce  oare  a  îngăduit  Dumnezeu  să  le  i-a  viaţa , înainte  ca  măcar  ea  să-i  cunoască , de  ce  a  trebuit  să  sufere  atâţia  ani?Nu  găsea  răspuns  şi  nici  o  explicaţie  la  aceste  lucruri.Înţelegea  că  nu  poate  face  nimic  să  schimbe  trecutul  întunecat  şi  sumbru  pe  care  îl  avusese , dar  spera  la  un  viitor  mai  bun.Iubirea  pe  care  cei  doi  bătrâni  i-au  arătat-o  îi  schimbase  realmente  viaţa , nu  putea  contesta  aceasta.Şi  oare  nu  aşa  ar  fi  trebuit  să  se  comporte  un  părinte  cu  copilul  lui , dovedindu-i  afecţiune  şi  tandreţe?Ce  dovadă  mai  clară  îi  trebuia  ca  să  accepte  adopţia?
                 Noaptea  trecu  greu  şi  pentru  Ioan , care  nu  prea  reuşi  să  doarmă  prea  multe  ore , frământându-se  de  situaţia  în  care  se  afla , iar  primii  zori  ai  dimineţii  îi  produse  puţină  bucurie , pentru  că  astfel  îşi  putea  începe  activităţile  gospodăreşti , încercând  să  mai  uite  de  ceea  ce  se  întâmpla.Marta , înţelegea  cel  mai  bine  starea  sufletescă  a  soţului  ei , dar  nu  ştia  cum  putea  să-l  ajute.Spera  din  tot  sufletul  ca  rugăciunile  ei  să  atingă  tronul  de  har  al  Lui  Dumnezeu  şi  astfel  El , în  îndurarea  şi  dragostea  Sa , să  trimită  ajutorul  mult  aşteptat.Să  rezolve  ea  această  problemă , era  imposibil , dar  ştia  că     Domnul  o  poate  face.
                   Corina , se  trezi  şi  ea  , ca  de  obicei  şi  ieşi  afară  din  cameră , veselă  şi  zâmbitoare.
                   - Bună  dimineaţa.
                   - Bună  dimineaţa , copila  mea , văd  că  ai  dormit  bine , nu-i  aşa?spuse  Marta , în timp  ce  spăla  ultimele  haine  ale  fetei , sperând  să  se  usuce  până  în  ziua  următoare  când  era  data  plecării  acesteia  la  Târgu-Jiu.
                   - Da , sigur , aşa  este , m-am  odihnit  bine, de  mult  nu  am  mai  avut  un  somn  aşa  adânc  şi  liniştit.Dar  ştii  care  e  motivul ?Înainte  să  mă  pun  în  pat , m-am  rugat  ca  Domnul  să-mi  dea  linişte  în  suflet  şi  să  pot  alege  drumul  pe  care  îl  voi  avea  de  urmat.Mi-am  dat  seama , că  fericirea  mea  atârnă  de  voi; acum  suntem  o  familie  şi  nu  văd  nici  măcar  un  motiv  pentru  care  să  ne  despărţim.Aici , în  locul  acesta , aproape  uitat  de  lume , am  descoperit  viaţa , viaţa  eternă  şi  nu  numai , am  găsit  ceea  ce  am  tot  căutat  mult  timp:dragostea  şi  sentimentul  că  eşti  iubit  de  cineva.Vouă  trebuie  să  vă  mulţumesc  pentru  acest  lucru.Cred  că  dacă  aţi  fi  avut  copii , aţi  fi  fost  nişte  părinţi  exemplari.Te  iubesc , şi  nu  greşesc  dacă  spun  că  tu  ai  fost  mai  mult  decât  o  bunică  pentru  mine , ai  fost  şi  eşti  ca  o  mamă , mama  pe  care  nu  am  avut-o...până  acum , spuse  Corina , apropiindu-se  încet  de  Marta , care  începu  să  plângă  auzind  cuvintele  copilei.Apoi  o  îmbrăţişă  cu  multă  căldură.
                     După  puţin  timp  apăru  şi  Ioan , care  nu  prea  înţelegea  ce  se  întâmplă.Se  opri  pe  loc  şi  rămase  nemişcat , aşteptând  ca  cineva  să-i  explice  ceea  ce  se  întâmplase.
                    Tânăra  îl  văzu  şi  merse  aproape  de  el:
                    - Mulţumesc  pentru  tot , tată ,şi  să  ştii  că  te  iubesc , apoi  îl  îmbrăţişă  şi  pe  el.
                    - Fiica  mea , te-am  aşteptat  optsprezece  ani , atât  de  mult , dar  s-a  meritat , eşti  cel  mai  frumos  copil , eşti  mai  mult  decât  mi-aş  fi  putut  imagina  că  îmi  va  da  Dumnezeu.Tu  eşti  răspunsul  la  rugăciunile  noastre.Lăudat  fie  Domnul.
                    Plânse  mult , toţi  trei  în  dimineaţa  aceea; erau  lacrimi  de  bucurie , bucuria  reîntregirii  familiei , care , parcă ,   fusese  "despărţită"  pentru  optsprezece  ani , dar  acum  totul  se  schimbase.
                    - Păcat  că  mâine  va  trebui  să  pleci  la  Târgu-Jiu , spuse  Marta   readucând  tuturor  aminte , că  aceste  clipe  de  bucurie  sunt  numărate , luând  chipul  câtorva  ore , ce  mai  rămase  până  la  ora  plecării  Corinei.
                   - Pot , să  amân  plecarea , să  mai  stau  cu  voi  o  perioadă , adăugă  fata.
                   - Nu  poţi  face  asta , chiar  dacă  ne  dorim  acum  şi  mai  mult  ca  înainte  să  rămâi , răspunse  Ioan; trebuie  să  faci  acele  cursuri , să-ţi  faci  un  viitor , iar  noi  vom  rămâne  aici , aşteptându-te cu  braţele  deschise ,  să  te  întorci  când  vei  vrea , dar  trebuie  să  mergi  la  acea  şcoală.Îţi  vom  trimite  actele  ce  trebuiesc   semnate  în  vederea  adopţiei , de  îndată  ce  sunt  gata , prin  poştă , pe  adresa  de  la  orfelinat.Ne-ar  fi  plăcut  măcar un  telefon  să  avem  aici , dar  nu  este  semnal , aşa  că  singura  modalitate  de  a  comunica  rămâne  prin  scrisori.Să  nu  uiţi  să  ne  scrii  din  când  în  când , să  aflăm  veşti  de  la  tine.
                   Ultima  zi  împreună , trecu  mult  mai  repede  decât  celelalte.Marta , pregăti  prăjituri  pentru  a  le  lua  Corina  cu  ea  în  călătoria  din  ziua  următoare.Seara  o  petrecu  toţi  trei împreună  ca  o  adevărată  familie.Au  cântat  până  spre  miezul  nopţii , iar  Ioan  le  citi  din  biblie.Se  despărţiră  cu  o  rugăciune.
                  - Sunt  atât  de  fericit  Marta , că  Domnul  ne-a  ascultat  rugăciunile , spuse  bătrânul  în  timp  ce  se  pregătea  de  somn  în  camera  lor.
                  - Suntem  cu  adevărat  binecuvântaţi  de  El; trebuie  să-i  mulţumim  câte  zile  vom  mai  avea.
                  - E  cu  adevărat  o  minune , poţi  să-ţi  imaginezi  că  a  trebuit  să  aşteptăm  optsprezece  ani  răspunsul  la  cererile  noastre ?
                 - Nu  te  mai  gândi  la  timpul  ce  a  trecut , bucură-te  de  prezent  şi  gândeşte-te  cât  de  mult  ne  iubeşte  Dumnezeu , spuse  Marta.
                 Sosi  şi  dimineaţa  despărţirii.Fata  se  trezi  mult  mai  devreme  decât  în  celelalte  zile.În  mai  puţin  de  o  oră , urma  să  sosească  un  vecin  din  sat , care  mergea  şi  el  la  Petroşani , şi  o  ducea  şi  pe  Corina  cu  maşina  până  la  gara  din  oraş.
                - Uite , hainele  ce  le-am  lăsat  peste  noapte  afară , ca  să  se  usuce , spuse  bătrâna , în  timp  ce  o  ajuta  pe  fată , să-şi  termine  de  împachetat  ultimele  lucruri  personale.
               - Prăjiturile şi  mâncarea  pentru  drum, ţi  le-am  pus  în  cutia  aceea  şi  uite  aici , sunt  nişte  bani , din  partea  mea  şi  a  lui  Ioan: îţi  vor  fi  deajuns  pentru  bilet , dar  îţi  vor  mai  rămâne  să-ţi  cumperi  şi  ceva  haine  noi , ca   să  ai  cu  ce  merge  la  cursuri.Să-i  cheltuieşti  cu  grijă , zâmbi  femeia , în  timp  ce  îi  dărui  fiicei  banii  pe  care  îi ţinea  în  mână.
               - Nu  am  avut  niciodată  aşa  mulţi  bani , răspunse  mirată  Corina.Dar  nu  cred  că  îi  pot  primi pe  toţi, sunt  prea  mulţi.Recunosc  că  nu am  bani  de  bilet  pentru  tren , dar  restul  pentru  haine , nu  trebuie  să  vă  faceţi  griji , o  să  mă  descurc  cu  ce  am.Dacă  mie  o  să-mi  daţi  atâţi  bani , voi  cu  ce  veţi  mai  trăi?
               - Nu-ţi  face  griji  pentru  noi , în  curând  o  să  primim  pensia , şi  o  să  ne  descurcăm , stai  liniştită.În  schimb , tu  ai  nevoie  şi  de  o  pereche  de  încălţăminte  nouă , în  care  să  nu  intre  apa , doar  ţi  s-au  rupt  cei  vechi.Şi  o  haină  mai  groasă  îţi  va  trebui , în  curând  va  ninge , şi  va  veni  gerul , trebuie  să-ţi  cumperi  ceva  mai  călduros.Nu-ţi  fie  ruşine  să-i  iei , doar  eşti  copilul  nostru  acum , şi  trebuie  să  ne  îngrijim  de  tine , ca  şi  părinţi  ai  tăi.
                - Mulţumesc  mult, sper  să  ne  revedem  curând.De  îndată  ce  voi  putea  voi  veni  să  vă  vizitez.Luă  banii , apoi  îşi  îmbrăţişă  mama , sărutând-o  pe  obraji.O  să-mi  fie  dor  de  tine.
                - A  sosit  Marcel , spuse  Ioan  intrând  în  camera  fetei.Te  aşteaptă  la  poartă  , să  nu  întârziaţi  şi  să  pierzi  trenul.Crezi  că  o  să  te  descurci  singură  pe  drum?dacă  eram  mai  bine  cu  sănătatea , aş  fi  mers  până  la  Târgu-Jiu  cu  tine , dar...
                - Nu-ţi  fă  griji  pentru  mine , o  să  mă  descurc , am  mai  călătorit  cu  trenul , totul  o  să  fie  bine , vă  asigur.Să  vă  rugaţi  pentru  mine  mereu.Şi  eu  am  să  fac  acest  lucru , ori  de  câte  ori , voi  avea  ocazia.
               -  Sper  să  ne  vedem  peste  câteva  săptămâni.
               Fata  se  apropie  de  Ioan , îl  îmbrăţişă  călduros  şi  îi  spuse  ceea  ce  de  mult  timp  el  aştepta  să  audă:
              - Mulţumesc  mult , tată.Eşti  cel  mai  bun  tată  din  lume .M-am  simţit  foarte  bine  aici  cu  voi , chiar  m-am  simţit  ca  într-o  familie , de  fapt  asta  şi  suntem  acum , nu?spuse  Corina  zâmbind ,apoi  işi  luă  rucsacul  şi  restul  bagajului  pentru  a  le  duce  la  maşina , care  o  aştepta  în  faţa  casei.
               Apoi  plecă , maşina  pierzându-se  în  ceaţa  dimineţii  răcoroase  de  toamnă  târzie.Marta  şi  Ioan  rămase  câteva  clipe  în  pragul  porţii  , privind  cum  fiica  lor  părăsea  din  nou  casa  lor , dar  de  data  aceasta , ştiind  cu  certitudine , că  drumul  pe  care  pornise  acum , nu  era  un  drum  al  tristeţii , ci  un  drum  spre  fericire , plin  de  binecuvântări.Nu  era  o  cale  uşoară , dar  nici  imposibilă  de  parcurs , pentru  că  Isus , era  Acela  care  mergea  alături  de  Corina , ţinând-o  de  mână  şi  călăuzind-o.

                ----- Capitolul 6 -----
                                          
                    "Voi  sunteţi  lumina  lumii .
                      O  cetate  aşezată  pe  un  munte , 
                      nu  poate  să  rămână  ascunsă.
                      Şi  oamenii  nu  aprind    lumina 
                      ca  s-o  pună  sub  obroc , ci  o  pun  în  sfeşnic ,
                      şi  luminează  tuturor  celor  din  casă.
                      Tot  aşa  să  lumineze  şi  lumina  voastră  înaintea  oamenilor ,
                      ca  ei  să  vadă  faptele  voastre 
                      şi  să  slăvească  pe  Tatăl  vostru , 
                      care  este  în  ceruri."
                                                          (Matei 5:14-16)

               În  mai  puţin  de  o  oră  şi  jumătate , fata  se  afla  pe  peronul  gării  din  Petroşani , aşteptând  cu  nerăbdare din  cauza  frigului  de  afară ,  trenul  accelerat , care  urma  să  o  ducă  până  la  Târgu-Jiu.Nici  nu  mai  ştia  când  fusese  ultima  dată  când  călători  cu  trenul , având  bilet.De  data  aceasta , se  bucură , că  are  bilet , călătorind  în  siguranţă  şi  fără  teamă  la  vederea  controlorului.
             Aşa  cum  aştepta  pe  peron , retrăi  pentru  câteva  clipe , secvenţa  în  care  fură  biletul  acelui  bătrân , în  urmă  cu  câteva  luni.Se  întristă  şi  îşi  promise , că  dacă , vreodată  va  avea  ocazia  să  mai  întâlnească  acea  persoană , nu  va  ezita  să-şi  ceară  iertare  pentru  fapta  ei  oribilă.Era  conştientă  că  Domnul  o  iertase , condiţionând-o  de  a  nu  mai  face  acest  lucru  pe  viitor.Nu  mai  putea  schimba  nimic  acum , era  prea  târziu; timpul  nu  mai   putea  fi  dat  înapoi  pentru  a  repara  greşelile  trecutului.
             Sosi  şi  trenul  mult  aşteptat.O  mulţime  de  călători  grăbiţi  se  îngrămădeau  pentru  a  urca.Fusese  destul  de  uşor  pentru  a-şi  găsi  locul  inscripţionat  pe  biletul  de  clasa  a IIa.
             Pe  tot  parcursul  călătoriei , nu  făcuse  altceva  decât  să  se  piardă  prin  gânduri  şi  vise.Îşi  imagina , cum  ar  fi  fost  viaţa  ei , dacă  i-ar  fi  întâlnit , pe  Ioan  şi  Marta , cu  mulţi  ani  în  urmă , înainte  ca  ea  să  pătrundă  subtil , puţin  câte  puţin , în  ceea  ce  descoperise  alături  de  colegii  ei  de  la  orfelinat , şi  anume , lumea  păcatului , acel  ţinut , care  credea  ea , că  îi  poate  oferi  o  plinătate  a  sufletului  ei   gol  şi  că-i  va  astâmpăra  setea  inimii , care  căuta  cu  ardoare  fericirea.
              Nu  avusese  copilărie , aşa  cum  orice  copil  ar  trebui  să  aibă.Când  alţii  de  vârsta  ei  , învăţau  să  meargă  pe  bicicletă , ea  tocmai  fuma  prima  ei  ţigară , "încurajată"  de  prietenii  ei  cei  mai  buni , sperând  că  aşa  îşi  va  îndulci  puţin  viaţa ; dar  nu  fusese  aşa , iar  amărăciunea  devenea  tot  mai  evidentă , putându-se  citi  cu  uşurinţă  în  ochii  ei.Când  alte  fetiţe  primeau  păpuşi   frumoase  din  partea  părinţilor, Corina , fura  câte  un  măr  de  pe  tarabele  pieţelor  din  oraş , considerând  acest  lucru  ca  desert , după  mâncarea  sărăcăcioasă   primită  la  orfelinat.
              Viaţa  nu-i  oferise  prea  multe  până  acum , dar  credinţa  în  Dumnezeu , care  îi  purta  de  grijă  zi  de  zi , îi  oferi  alinare  sufletească  şi  speranţă , speranţa  într-un  viitor  care  să  o  aştepte  cu  braţe  călduroase ,gata  pentru  a  o  îmbrăţişa.
            Aproape  de  ora  12, ajunse  în  faţa  orfelinatului: părea  neschimbat , muzica  tare  răsuna de  la  ferestrele  larg  deschise  ale  clădirii  şi   multă  gălăgie  în  sala  de  mese  , fiind  ora  prânzului.Se  îndreptă  într-acolo.Avea  emoţii  gândindu-se  la  reîntâlnirea  cu  prietenii  ei , dar  mai  presus  de  toate , o  cuprinse  teama  reîntâlnirii , cu  directorul  Ştefan.Ce  ar  fi  trebuit  să-i  spună  că  s-a  întâmplat  atunci  când  îl  văzuse  ultima  dată  şi  apoi   fugise?oare  ar  putea  înţelege  el  că  plecase  în  căutarea  familiei  ei?să-i  spună   că  devenise  creştină , o  persoană  nouă , gândind  altfel , iar  viaţa  pe  care  o  trăia  acum , nu-i  mai  aparţinea , i-o  închinase  Domnului , trăind  pentru  slava  Celui  de  sus ?Să-i  spună  cât  de  fericită  e  acum?
              Ajunse  în  faţa  sălii  de  mese , se  opri  pentru  o  clipă , inspiră  adânc , făcându-şi  curaj  de  a  intra.
              Pentru  moment , cei mai  mulţi  nu  băgă  de  seamă , că  ea  era  în  mijlocul  lor , până  când  prietenii  ei  cei  mai  buni , o  zăriseră  şi  strigă  cu  glas  tare , atrăgând  atenţia  tuturor:
              - Corina , Corina.
              - S-a  întors , Corina, spuse  Teo , cel  mai  bun  coleg  al  ei  din  orfelinat.
              După  o  îmbrăţişare  călduroasă  de  bun  venit , băiatul  continuă:
              - Mă  bucur  că  te-ai  reîntors , mi-a  fost  dor  de  tine , ţi-am  simţit  lipsa.Dacă  ai  fi  venit  cu  câteva  zile  mai  repede , ai  fi  fost  aici  de  ziua  mea , am  făcut  14  ani , am  buletin  acum , zâmbi  Teo.
             - O , atunci  iţi  spun  acum , "la  mulţi  ani" , deşi  e  puţin  cu  întârziere.
             - Ai  pierdut  cea  mai  tare  aniversare  de  când  sunt  eu  aici  la  orfelinat , spuse  Dani , un  alt  prieten  de-al  Corinei , care  sosi  şi  el  să  o  salute.Apoi  continuă:
             - Am  plecat  cu  Teo , să-i  "luăm" cadoul  cuvenit  pentru  cei  14 ani  împliniţi.Văzusem  ceva  interesant , într-un  magazin  de  electrocasnice , din  centrul  oraşului.Era  un  CD  player , numai  bun  pentru  camera  lui.Am  mers  în  miezul  nopţii , am  spart  geamul  magazinului  cu  o  piatră  şi  l-am  scos cu  uşurinţă , din  vitrina  unde  era  expus.Pornise  alarma.Am  fugit  cât  ne-au  ţinut  picioarele.Ne-am  bucurat  că  scăpasem  şi  că  ne  reuşise  planul , dar  ajunşi  pe  strada  orfelinatului , o  patrulă  a  poliţiei  tocmai  trecea ,şi  cum  nu  am  mai  avut  timp  să  ne  ascundem , ne-au  văzut  ţinând  în  braţe  marfa  proaspăt  " achiziţionată".Am fost  luaţi  la  întrebări , şi  bineînţeles  că  Teo , de  frică , a spus  repede  tot.Ne-au  dus  la  secţie , ne-au  bătut , ceea  ce  nu  se  mai  întâmplase  până  acum , apoi  ne-au  adus  înapoi  aici , în  miezul  nopţii ,şi  au  vorbit  cu  directorul.A  urmat o  altă  predică  din  partea  lui , şi  ştii  tu  cum  e , atât  de  plictisitor , vorbindu-ne  despre  viitorul  nostru , pe  care  nu-l  putem  avea , dacă  nu  ne  vom  schimba  comportamentul.Am  dat  din  cap  că  am  înţeles  tot  ceea  ce  ne  spunea , sperând  să  ne  lase  odată  în  pace , dar   din  nefericire , a  mai  urmat  o  nouă  pedeapsă:
                  - Da , Corina , nu  ne-a  lăsat  să  dormim  deloc  în  noapte  aceea , continuă  relatarea  Teo.Ne-a  pus  să  spălăm , pe  coridoarele  celor  două  etaje , apoi  să  curăţăm  ceapă , cartofi , morcovi  şi  alte  legume , pentru  ciorba , ce  urma  să  o  facă , în  ziua  următoare  bucătăreasa.Am  muncit  până  la  cinci  şi  jumătate  dimineaţa.Când  ne-am  pus  în  pat , nici  nu  am apucat  să  adorm , că  ni  s-a  dat  trezirea  pentru  a  merge  la  şcoală.Însuşi  directorul  a  venit  în  camera  noastră , şi  ne-a  trezit.
                 - Sper  că  aţi  dormit  bine , azi-noapte , aşa-i?ne-a  întrebat  el.Apoi  s-a  apropiat  de  patul  meu , mi-a  întins  mâna  în  care  ţinea  buletinul  meu  de  identitate  , care  fusese  trimis  de  la  poliţie.
                 - Acum  eşti  băiat  mare , cu  buletin , după  cum  văd, sper  că  eşti  destul  de  deştept  încât  să  te  fereşti  de  a  mai  intra  în  bucluc , pentru  că  de  acum  încolo , pentru  fiecare  problemă  în  care  vei  intra , vei  putea  ajunge  cu  uşurinţă  la  şcoala  de  corecţie.Sper  din  tot  sufletul  să-ţi  schimbi  comportamentul , altfel  tuturor  celor  de  aici , le  va  fi  dor  de  tine , pentru  mult  timp , îmi  spuse  directorul  în  timp  ce  se  îndreptă  spre  uşă  pentru  a  ieşi  din  camera  mea  şi  a  lui  Dani.Apoi  se  întoarse , ca  şi cum  uitase  ceva , şi-mi  zise:
                - Era  să  uit..."La  mulţi  ani" , băiete , apoi  plecă.
                - Am  rămas  uimit , de  urarea  lui , şi  chiar  m-am  simţit  bine  că  a  făcut-o , zâmbi  băiatul.
                - Dar  tu , Corina , cum  ţi-a  mers , cât  ai  fost plecată?hai  povesteşte-ne  şi  nouă.Unde  ai  fost?unde  ai  locuit?
                - E  o  poveste  lungă , dar  promit  că  diseară  o  să  vi-o  spun  pe  toată , zâmbi  fata.Acum  trebuie  să  merg  să-l  caut  pe  domnul  Ştefan , iar  apoi  mai  am  un  lucru  de  rezolvat.Ne  vedem  mai  târziu , după  ce  îmi  voi  despacheta  şi  bagajele.
                Corina , părăsi  sala  de  mese  şi  se  îndreptă  spre  biroul  directoral , de  la  etajul  inferior  al  clădirii.Uşa  era  încuiată , un  lucru  destul  de  neobişnuit.Se  gândi  că  poate  e  plecat  în  pauza  de  masă , acasă ,  cum  avea  vechiul  obicei , aşa  că  se  hotărî  să  aştepte  pe  coridior , reîntoarcerea  acestuia.
                Nu  după  mult  timp  auzi , zgomotul  unor  pantofi  apropiindu-se  de  ea.Era  domnul  Ştefan:
                - Aha , văd  că  s-a  întors  rebela  adolescentă ...
                - Bună  ziua , domnule  director.V-am  aşteptat  aici , pentru  că  aş  vrea  să  vorbesc  puţin  cu  dumneavoastră , dacă  îmi  acordaţi , câteva  minute , spuse  Corina , timidă , rezemând  chitara  de  rucsacul  pe  care  îl  aşeză  pe  pervazul  lat  al  unei  ferestre  de  pe  coridorul  lung .
               - Bine , poftim , intră  în  birou , să  vorbim.
               - Nu  ştiu  cu  ce  să  încep , dar  mai  întâi  de  toate  vreau  să  mă  iertaţi  că  am  intrat  în  biroul  dumneavostră  în  acea  zi  când  am  fugit  de  aici.Ştiu  că  nu  o  să  înţelegeţi  niciodată  de  ce  am   făcut  asta , pentru  că  nu  aţi  crescut  într-un  orfelinat , nici  nu  vă  pot  cere  acest  lucru.Tot  ce  vreau  e  să  mă  iertaţi.
               - Ai  impresia  că  nu  vă  înţeleg  deloc , dar  spune-mi  cum  te-ai  fi  simţit  acum  zece  ani , dacă  ţi-aş  fi  spus  că  părinţii  tăi  sunt  morţi?ai  fi  suportat  mult  mai  greu  atunci  acel  lucru , faţă  de  acum  nu?Cred  că  aproape  o  treime  din  cei  ce  staţi  aici , nu  mai  aveţi  părinţi  în  viaţă.Dar  nu  le-aş  putea  spune  acum multora  dintre  ei , fiind  atât  de  mici , poate  6-7 ani , te-ai  gândit , cum  ar  trăi  ei  în  continuare  ştiind  că  nu  mai  au  nici  o  şansă  să-şi  găsească  familia?Fără  această  speranţă , viaţa  le-ar  fi  şi  mai  grea.Ceea  ce  fac  nu  este  minciună , dar  nu  o pot  numi  nici  adevăr, totuşi   cred  că  aşa  e  mai  bine  pentru  cei  care  sunt  în  situaţia  ta.Când  vor  ajunge  la  o  vârstă  , când  consider  că  sunt  destul  de  maturi  să  poată  afla  , le  voi  spune  fiecăruia  în  parte  ceea  ce  trebuie  să  afle.Nici  ţie  nu  ţi-am  spus , pentru  că  ţin  la  tine , şi  nu  vroiam  să  suferi , dar  a  fost  inevitabil .Când  a  apărut  acel  bătrân  la  mine  în  birou  şi  mi-a  spus  că  ar  vrea  să  te  adopte , în  cazul  în  care  nu  ai  părinţii  în  viaţă , a  trebuit  să-i  arăt  dosarul  tău  şi  să-i  spun  vestea  cea  tristă.
                  - Da , aşa  e , acel  bătrân  şi  soţia  lui , s-au  hotărât  să  mă  adopte  şi  am  acceptat  propunerea  lor.Sunt  atât  de  fericită  acum  , ştiind  că  am  şi  eu  o  mamă  şi  un  tată.
                  - Mă  bucur  pentru  tine , Corina , sincer  îţi  spun.Mă  bucur  că  ţi  s-a  acordat  o  şansă  pentru  a  fi  fericită , sper  să  o  preţuieşti  şi  să  nu-ţi  faci  de  ruşine  noii  tăi  părinţi.
                 - Vă  asigur  că  acest  lucru  nu  se  va  întâmpla , m-am  schimbat; de  fapt...Dumnezeu  m-a  schimbat , spuse  fata , aşteptând  cu  uimire  să  vadă  reacţia  directorului.
                 - Mă  bucur  să  aud  asta , numai  să  nu  uiţi  că  acum , toţi  din  jurul  tău , te  vor  privi  altfel , ştiind  că  tu  nu  vei  mai  face  ceea  ce  ai  făcut  înainte.Cum  crezi  că  vor  primi  vestea  prietenii  tăi  cei  mai  buni , gaşca  ta  de  mici  hoţi?ai  grijă , să   nu  te  laşi  înduplecată  de  cuvintele  lor  şi  să  te  întorci  la  viaţa  rea  şi  păcătoasă  pe  care  ai  dus-o  atâţia  ani , ai  mare  grijă.Dacă  vei  fi  destul  de  puternică , îi  vei  schimba  tu pe  ei , aducându-i  pe  calea  cea  bună , ştiu  că  poţi  face  acest  lucru , dacă  vrei  cu  adevărat.
                   Cuvintele  directorului  o  încurajă  mult  şi  îi  oferi  alinare  sufletească.Văzuse  partea  nevăzută  a  acestui  om , pe  care  acum  îl  considera  minunat , deşi  cu  puţin  timp  în  urmă  îl  ura.
                  - Poţi  să  foloseşti  vechea  ta  cameră , patul  tău  e  liber , spuse  directorul.Şi  să  nu  uiţi   să  te  pregăteşti  pentru  cursurile  ce  chitară , care  le  vei  începe  poimâine; sper  să  te  ţii  de  ele  şi  să  reuşeşti  să  iei  acea  diplomă .
                 - Recunosc  că  îmi  este  puţin  teamă  ,spuse  Corina , dar  voi  da  tot  ce  am  mai  bun  pentru  a  reuşi.
                 După  discuţia  cu  directorul ,fata  se  întoarse  în  fosta  ei  cameră , unde  îşi  întâlni  celelalte  două  colege , care  nu  păreau  prea  entuziasmate  de  întoarcerea  acesteia.
                - Bună  Corina , văd  că  te-au  primit  înapoi...
                - Bună  Elena !Bună Anca!ştiu  că  m-am  comportat  urât  cu  voi   mult  timp  şi  cred  că  aveţi  tot  dreptul  să  nu  mă  suportaţi , dar  îmi  pare  rău  pentru  ce  s-a  întâmplat  în  trecut; nu  o  să  se  mai  repete  povestea  aceasta.De  ce  să  nu  încercăm  să  ne  înţelegem , chiar  să  fim  prietene.
                - Noi , prietene?glumeşti , nu??spuse  Anca.Chiar  dacă  o  să  stăm  în  aceeaşi  cameră , nu  înseamnă  că  vom  fi  foarte  apropiate;sper  să  te  obişnuieşti  cu  ideea  asta; nu  putem  fi  prietene  cu  o  persoană  egoistă  ca  şi  tine , care  se  gândeşte  numai  la  ea  însăşi.
                Corina , nu  spuse  nimic , simţindu-se  vinovată , pentru  indiferenţa  cu  care  se  comportase  cu  cele  două  colegi  de  cameră  ale  ei.Vorbele  ruşinoase  adresate  de  multe  ori , atitudinile , glumele  prosteşti  pe  care i  le  făceau  des , împreună  cu  Teo  şi  Dani , atrase  după  ele , ura  din  partea  colegelor  de  cameră.
                Fata  despachetă  bagajul , îşi  aşeză în  dulap  hainele  curate , spălate  fiecare  în  parte  de  mâna  mamei  ei , apoi  se  îndreptă  către  bucătărie , pentru  a  vorbi  cu  cineva , căruia  îi  datora  nişte  scuze.
               Ajunsă  în  faţa  bucătăriei  auzi  glasul  femeii  pe  care  o  căuta.După  atâţia  ani  de  şedere  aici , acea  voce  era  acum  inconfundabilă:
               - Doamna  Livia , pot  vorbi  puţin  cu  dumneavostră?întrerupse  Corina , discuţia  dintre  cele  două  bucătărese.
               Femeia , se  întoarse încet , recunoscând  şi  ea  vocea  fetei:
               - Ce  doreşti?cina  se  serveşte  abia  peste  două  ore...şi  văd  că  te-ai  întors , ce  bucurie  mare , spuse  femeia  mai  în  vârstă , pe  un  ton  puţin  arogant.
               - De  fapt , nu  am  venit  pentru  mâncare , am  venit ...  să-mi  cer  scuze  pentru  că  m-am  comportat  urât  cu  dumnevoastră  de  multe  ori , şi  vă  rog  acum  să  mă  iertaţi  , căci  v-am  jignit  de  multe  ori.
               - Ce  urmăreşti  de  fapt , hai  spune-mi , doar  nu  ai  venit  tu  aici  ca  să-ţi  ceri  iertare  de  la  mine , aşa-i?te  cunosc  de  atâta  timp.Ţi-e  foame  aşa-i?
               - Nu , chiar  nu  înţelegeţi  că  îmi  pare  rău  pentru  cum  m-am  purtat  cu  dumnevoastră?regret  şi  o  să  încerc  pe  viitor  să  nu  vă  mai  vorbesc  niciodată  ca  înainte , spuse  Corina , plecând  în  grabă ,pentru  a  nu  plânge  în  faţa  bucătăreselor.
                Seara  o  petrecu  cu  cei  doi  prieteni  mai  mici  ai  ei , Teo  şi  Dani , povestindu-le  despre  cele  întâmplate  în  tot  timpul  cât  fusese plecată  de  la  orfelinat.Le  povesti , deasemenea  de  întâlnirea  ei  cu  Dumnezeu  pe  marginea  prăpastiei  şi  cum  acum  fusese  adoptată  de  acei  bătrâni.
               - Şi  acum  eşti  o  sfântă??începură  prietenii  ei  să  râdă.
               - Şi  nu  o  să  mai  mergi  la  furat  cu  noi?spuse  Teo.Păi  cum  o  să  ne  mai  distrăm  fără  tine?sper  că  glumeşti , nu?
                Corina  tăcu , lăsându-i  să  înţeleagă  că  tot  ceea  ce le  spusese  până  acum  era  adevărat.
                - Vreau  să  fiţi  prietenii  mei  în  continuare , dar  greşelile  ce  le-am  făcut  înainte , nu  vreau  să  le  mai  repet.Trebuie  să  vă  lăsaţi  de  furat , nu  e  calea  cea  bună  pe  care  mergeţi  băieţi.
                - Cred  că  ai  înnebunit , nu-mi  vine  să  cred  că  tocmai  tu  spui  aceste  lucruri , continuă  Dani.Nu  prea  cred  că  putem  rămâne  prieteni , atâta  timp  cât  nu  prea  mai  avem  nimic  în  comun.E  alegerea  ta , dacă  te  răzgândeşti  căută-ne , dacă  nu  să  ne  laşi  în  pace  şi  fiecare  îşi  va  vedea  de  treaba  lui.Ne  vom  distra  şi  fără  tine.
                 Deşi  era  obosită , după  o  zi  epuizantă , Corina , nu  reuşi  să  adoarmă  prea  repede.Gândul  îi  zbura  înapoi  în  micul  sat , la părinţii  ei , la  clipele  petrecute  împreună , apoi  se  întorcea  în  prezent  unde  începu  să  creadă  că  devenise  o  singuratică , fiind  părăsită  de  toţi  vechii  ei  prieteni.
                -" Eu  sunt  cu  tine , nu  am  să  te  las" , îi  răsunau  cuvintele  Domnului  Isus.Acest  lucru  îi  alungă  tristeţea.Ştia  că  acum  cel  mai  de  preţ  lucru  pentru  ea , era  Dumnezeu , pe  care  dacă  l-ar  pierde , viaţa  ei  nu  ar  mai  avea  nici  un  sens , devenind  din  nou  sufletul  gol  căutând  să  fie   umplut  cu  gunoaiele  lumii acesteia  păcătoase.
               Sosi  şi  prima  zi  de  cursuri.Se  trezi  mai  devreme  ca  de  obicei , pentru  a  fi  sigură  că  nu  va  întârzia  la  festivitatea  de  deschidere  din  cadrul  şcolii  de  muzică.Ajunsă  în  faţa  acelei  clădiri , fusese  cuprinsă  de  emoţie , împlinindu-se  încă  unul  din  visele  ei .Era  atât  de  fericită.Purta  acum   încălţăminte  şi  haine  noi , cumpărate  cu  o  zi  în  urmă , din  banii   primiţi  de  la  părinţii  ei .Şi-ar  fi  dorit  să  poată  spune  cuiva  despre  bucuria  ei , dar  nu  avea  cui.Intră  în  amfiteatrul  şcolii , ocupând  un  loc , în  partea  de  sus  a  sălii , unde  cu  greu  mai  găsise  un  loc  liber , sala  fiind  destul  de   mică , pentru  numărul  mare  de  elevi  care  se  strânseseră , mulţi  dintre ei  fiind  însoţiţi  de  părinţi  şi  prietenii  lor.
                 După  ce  directorul  făcu  o  scurtă  prezentare  a  fiecărui  curs  în  parte , elevii  fuseseră  împărţiţi , în  funcţie  de  instrumentele  la  care  doreau  să  înveţe.Corina , urcă  la  etajul  al II-lea  al  clădirii , unde  se  afla  sala  pentru  chitară , o  sală  mică , în  care  se  mai  adunaseră  vreo  cinci-şase  elevi , cei  mai  mulţi  find  mai  mici  decât  ea  din  punct  de  vedere  al  vârstei.
                Sosi  şi  profesorul , care  după  ce  se  prezentă  el , îi  rugă  şi  pe  elevi  să  se  prezinte , pentru  a  începe  să  se  cunoască.Apoi  începu  primul  curs  de  chitară.Erau  lucruri  de  teorie  pe  care  Corina , nu  şi  le  însuşise , dar  practic  le  cunoştea , exersând  de  câţiva  ani  la  chitară.

                                                                                    *
                                                                                *      *
                Zilele  trecuseră  cu  repeziciune ,iar  Corina  aştepta  cu  nerăbdare  în  fiecare  dimineaţă  pentru  a  pleca  la  şcoala  de  muzică  pentru  cursuri.
               Într-o  după  amiază , primi  un  plic  de  la  părinţii  ei.Se  bucură  foarte  mult  la  vederea  acestuia , când  directorul  îl  aduse  în  camera  ei.
              Îl  deschise  în  grabă , nerăbdătoare  să  afle  veşti  despre  Ioan  şi  Marta.
             Plicul  mai  conţinea  pe  lângă  scrisoare  şi  câteva  acte , în  interiorul  cărora  se  găsea  nişte  bani.
            Despachetă  prima  dată  scrisoarea  şi  începu  să  citească , aşezându-se  pe  pat  şi  profitând  de  linişte , colegele  de  cameră  fiind  plecate  la  şcoală.
             " Draga  noastră  fiică , de  la  început  îţi  spunem  că  ne  este  foarte  dor  de  tine , şi  că  îţi  simţim  lipsa , acum  mai  mult  ca  înainte , deoarece  atunci  nu  ştiam  ce  înseamnă  să  fi  părinte.La  noi  aici , acum  câteva  zile , au  căzut  primii  fulgi  de  nea.Totul  e  alb  şi  frumos.Ioan  , din  păcate  nu  se  simte  prea  bine , este  foarte  slăbit .Deşi  îţi  promisese  că  va  veni  la  tine , când  vor  fi  gata  actele  pentru  adopţie ,nu  a  putut  veni.Sper  să  nu  te  întristezi  pentru  acest  lucru.Ţi  le-am  pus  în  plic , va  trebui  doar  să  le  semnezi  şi  să  le  trimiţi  înapoi , de  restul  se  va  ocupa  un  vecin  de  aici  din  sat , care  le  va  duce  el , la  Petroşani ,la  un  avocat  şi  în  câteva  zile  vei  deveni  fiica  noastră  şi  în  acte.Va  trebui  în  curând  să-ţi  schimbi  buletinul , pe  noul  tău  nume  de  familie.Ţi-am  trimis  şi  nişte  bani , să  ai  şi  tu  la  şcoală , sau  poate  îţi  va  trebui  să-ţi  cumperi  ceva.Te  aşteptăm  cu  drag  acasă , când  vei  putea  să  vii.Să  nu  uiţi  să  te  rogi  şi  pentru  noi.Domnul  să  te  binecuvinteze.Aşteptăm  veşti  de  la  tine.Te  iubesc , mama  ta."
                 Cuvintele  bătrânei  o  înduioşă  mult  pe  Corina  şi  se  hotărî  să  le  răspundă  părinţilor , de  îndată  ce  va  cumpăra  un  plic  de  la  poştă.
                 Săptămâna  aceea  trecu  repede , fata  petrecând  mult timp  exersând  la  chitară , singură  în  camera  ei  de  la  orfelinat , iar  dimineaţa  o  petrecea  la  cursuri.Îşi  făcuse  o  nouă  prietenă , care  îi  era  şi  colegă:Tabita , o  tânără  mereu  veselă ,  plină  de  entuziasm  şi  foarte  veselă.Avea  cam  aceeşi  vârstă  cu  a  Corinei.Dar  cel  mai  important  lucru  care  le  legau  pe  cele  două , era  credinţa  în  Domnul  Isus.
                 Într-o  zi  Corina , observă  câteva  cântece  creştine  în  caietul  de  exerciţii  particulare al  Tabitei.Nu  ezită  să  o  întrebe:
                - Eşti  cumva  credincioasă?
                - Da , răspunse  colega  ei  zâmbind.Mi-ai  văzut  cântecele , aşa-i?Sunt  cântece  pentru  copii  de la  grupa  mea  de  Şcoală  Duminicală.Le  mai  repet  în  pauze , când  am  timp.Nu  mă  prea  pricep; de  fapt  de  aceea am  şi  venit  aici  la  cursuri , ca  să  învăţ  tot  mai  multe  la  instrument  şi  să  pot  fi  tot  mai  utilă  pentru  Domnul  şi  lucrarea  Lui.Să  înţeleg  că  şi  tu  eşti  creştină , aşa-i?
                - Da , şi  mă  bucur  că  ne-am  întâlnit.Sper  să  fim  prietene.Eu  sunt  de  la  orfelinat  şi  acolo  nu  am  nici  un  coleg  care  să-l  fi  cunoscut  pe  Domnul , şi  e  atât  de  greu  să  fi  diferit  de   ceilalţi , şi  să  fii  de  neînţeles  pentru  cei  din  jurul  tău , spuse  Corina.
                - O , îmi  pare  rău  pentru  tine , dar  , sigur , mi-ar  place  să  fim  prietene.Dacă  vrei  , poţi  veni  într-o  după-masă  la  mine  acasă , să  cântăm  şi  să  mai  vorbim , mi-ar  face  mare  plăcere , zâmbi  Tabita. 
                După  ce  termină  cursurile , Corina , merse  la  poştă  pentru  a  cumpăra  plicuri  pentru  a  putea  răspunde  la  scrisoarea  părinţilor , care  probabil  aşteptau  cu  nerăbdare  veşti  de  la  ea.Nu  reuşi  să  scrie  în  acea  seară , fiind  multă  gălăgie  în  camera  ei , unde  se  adunaseră  mai  multe  colege  pentru  a  mai  petrece  timp  împreună  şi  pentru  a  asculta  muzică.
                 Sâmbătă  dimineaţa , neavând  cursuri , se  întâlni  cu  Tabita , şi  merse  acasă  la  aceasta , pentru  a  exersa  împreună  la  chitară  şi  a  mai  vorbi , iar  duminică  dimineaţa , fusese  invitată  la  biserica  unde  mergea  noua  ei  prietenă  şi  familia  acesteia.Era  o  biserică  mare , nu  ca  cea  din  satul  părinţilor  ei , dar  se  simţi  bine.Avusese  prilejul  de  a  cunoaşte  şi  alţi  tineri , şi  lucrul  acesta  îi  aduse  un  strop  de  mângâiere  sufletească.
                 Luni , după-masa , într-un  final  reuşi  să  termine  scrisoarea  şi  să  o  pună  în  plic , trimiţând-o  lui  Ioan  şi  Martei.Spre  seară  , directorul  chemă  pe  toţi  copii  la  o  întâlnire  urgentă , în  sala  meselor.Copii  se  grăbeau  să  coboare , neştiind  ce  se  întâmplase.
                Toţi  aşteptau  cu  nerăbdare , sosirea  domnului  Ştefan , şi  pentru  a  le  comunica  ce  se  întâmplase.La  intrarea  acestuia  pe  uşă , se  lăsă  o  linişte  deplină:
                - V-am  adunat  pe  toţi  aici , pentru  că  trebuie  să  vă  spun  o  veste  proastă: doamna  Livia , bucătăreasa  a  avut  un  accident  de  maşină.Şi  ea  şi  soţul  ei  sunt  internaţi  la  spital , într-o  stare  gravă.Doar  atât  am  fost  informaţi.Va  trebui   ca  cineva  să  se  ocupe  de  treburile  pe  care  le  făcea  doamna  Livia  şi  să  ajute  pe  celelalte  două  bucătărese.Aştept  voluntari , cine  se  oferă  să  ridice  o  mână  sus.
                  În  întreaga  sală  se  lăsă  o  linişte  deplină , şi  nici  unul  din  cei  prezenţi , nu  era  destul  de  entuziasmat  să  facă  acest  lucru , care  presupunea  destul  de  multă  muncă.
                  Într-un  final  , directorul  observă  o  mână  ridicată , undeva  în  spatele  sălii.Toţi  copii  se  întoarse  pentru  a  vedea  cine  fusese  acea  persoană  curajoasă:
                  - Corina , te  oferi  voluntar  la  bucătărie?eşti  sigură?întrebă  Ştefan
                  - Da , sigur , cineva  trebuie  să  o  facă.Voi  ajuta  cu  mare  plăcere.
                  Directorul  rămase  uimit; nu  se  aştepta  la  acest  curaj  din  partea  uneia  care  fusese  de  multe  ori , cel  mai  prost  exemplu  pentru  ceilalţi  colegi.
                  - Bine , mă  bucur  că  vrei  să  faci  acest  lucru , vei  începe  de  dimineaţă; la  ora  7  să  fii  prezentă  în  bucătărie , iar  colegele  tale  de  acolo  îţi  vor  spune  mai  multe  despre  ce  ai  de  făcut.Acum  sunteţi  liberi , puteţi  să  vă  întoarceţi  în  camerele  voastre , în  linişte , fără  să  vă  îngrămădiţi  şi  să  alergaţi  pe  coridoare , îşi  încheie  discursul  directorul , după  care  părăsi  şi  el  sala  de  mese.
                                                                                       
                                                                                   *
                                                                              *        *
                   Era  o  dimineaţă  geroasă  când , la  poarta  casei  lui  Ioan  şi  Martei , sosi  poştaşul , aducând  cu  el , mult  aşteptatele  veşti  de  la  Târgu-Jiu.
                  - Marta , Marta , alergă  încet  prin  zăpadă  Ioan , fluturând  în  mână  plicul.Ne-a  scris  Corina.Hai  să  citim , sunt  aşa  de  curios.
                  Marta , luă  plicul , îl  rupse  cu  grijă  la  un  capăt , pentru  a  nu  deteriora  conţinutul , apoi  îşi  puse  ochelarii  şi  începu  să  citească:
                  "Dragii  mei  părinţi , de  la  început  vreau  să  vă  spun  că  îmi  este  foarte  dor de  voi , şi  mi-aş  fi  dorit  ca  în  locul  scrisorii , să  fi  fost  eu , acum , acolo  cu  voi , să  vă  pot  îmbrăţişa.Sper  să  pot  veni  cât  mai  curând  să  vă  vizitez.Acum  când  vă  scriu , este  cea  de-a  75-a  mea  zi  de  când  m-am  întâlnit  cu  Domnul.A  trecut  mult  timp  de  atunci , dar  nu  cred  că  voi  uita  vreodată  ziua  aceea.În  fiecare  dimineaţă , când  mă  trezesc , mă  rog  şi  mulţumesc  Lui  Dumnezeu , pentru  zilele  petrecute  împreună  şi  pentru  binecuvântările  Lui.La  şcoală  este  bine , mi-am  făcut  o  nouă  prietenă , creştină  şi  ea.O  cheamă  Tabita.Mergem  împreună  la  biserica  frecventată  de  ea.Nu  vreau  să  uit  de  a  vă  mulţumi  pentru  banii  trimişi , mi-am  cumpărat  hainele  necesare  pentru  iarnă.Înţeleg  cât  de  mari  sunt  sacrificiile  voastre  pentru  mine , şi  mă  rog  să  vă  pot  răsplăti  într-o  zi , pentru  tot  ceea  ce  aţi  făcut  pentru  mine.V-am  trimis  în  plic  şi  actele  semnate , aşa  cum  mi-aţi  spus  să  fac.Mă  bucur  şi  sunt  fericită  să  ştiu  că  am  nişte  părinţi  aşa  buni  ca  voi.Vă  iubesc  mult.Vă  îmrăţişez  cu  multă  căldură , fiica  voastră , Corina."
                   - Acum  pot  să  mor  liniştit , spuse  Ioan.Dumnezeu  a  lucrat  în  chip  aşa  de  minunat , ne-a  ascultat  rugăciunile  şi  a  făcut  chiar  mai  mult  decât  ne-am  fi  putut  imagina , noi , vreodată.
                   - Nu  vorbi  aşa  , dragul  meu , mi-e  teamă  că  voi  rămâne  singură , ce  o  să  mă  fac  fără  tine?se  întristă  Marta.
                   La  orfelinat , Corina , deveni  din  ce  în  ce  mai  ocupată , dimineaţa  trezindu-se  foarte  devreme  pentru  a  nu  întârzia  la  bucătărie, devenind  un  ajutor  preţios  de  nelipsit  pentru  celelalte  colege.Apoi , imediat  după  micul  dejun , într-un  timp  scurt  trebuia  să  ajungă  la  şcoală  la  cursuri  , iar  după-masa  trebuia  să  fie  din  nou  în  bucătărie , pentru  pregătirea  cinei.
                 După  o  săptămână , directorul  trimise  pe  cineva  să  o  aducă  pe  Corina  în  biroul  lui  pentru  a  discuta  cu  ea.
                 - M-aţi  chemat?întrebă  fata  păşind  cu  timiditate  în  birou  şi  aşezându-se  pe  scaun  în  faţa  domnului  Ştefan , care  îi  făcuse  semn  să  se  aşeze.
                 - Da , trebuie  să  discutăm  puţin.În  primul  rând , te  anunţ  că  unul  din  prietenii  tăi , şi  anume , Teo , a  fost  prins  azi , încercând  să  fure  un  portmoneu , unei  femei.A  fost  dus  la  şcoala  de  corecţie.
                  - O , nu  se  poate , trebuie  să  faceţi  ceva  pentru  el , vă  rog , spuse  Corina.
                  - Eu  nu  pot  face  nimic , l-am  avertizat  de  nenumărate  ori  în  privinţa  aceasta.Femeia  a  depus  plângere , nu  se  poate   face  nimic , doar  tu  mai  poţi  face  ceva  pentru  Teo.
                   - Dacă  dumneavoastră , ca  director , nu  puteţi , ce  pot  face  eu??
                   - Să  mergi  să  vorbeşti  cu  el , cum  te-ai  schimbat  tu , se  poate  schimba  şi  el , trebuie  doar  ajutat.Dacă  tu  ai  reuşit , va  putea  şi  el , încearcă , eşti  mult  mai  apropiată  de  el , decât  oricine  de  aici , poate  te  va  asculta.În  plus  te  poţi  da  pe  tine  , drept  exemplu  personal.
                   -Am  încercat  să  vorbesc cu  Teo  şi  Dani , în  prima  zi  când  am  venit  aici , dar  nu  m-au  ascultat  deloc; dimpotrivă , ei  cred  că  am  înnebunit  pocăindu-mă  de  viaţa  mea  murdară , de  care  acum  mi-e  ruşine.De  atunci  nu  au  mai  vrut  să  le  fiu  prietenă.
                    - Ai  pierdut  o  bătălie , dar  nu  şi  războiul...
                    -Aveţi  dreptate , poate  că  ar  trebui  să  mai  încerc; o  să  merg  să  vorbesc  cu  el , la  şcoala  de  corecţie , poate  mă  va  asculta  de  data  aceasta.
                    - Mă  bucur  că  vrei  să-l  ajuţi ,o  să  sun  eu  acolo  şi  o  să  le  spun  că  vei  merge  să-l  vizitezi.
                    -Bine , o  să  vă  anunţ  când  am  liber , poate  sâmbătă  că  nu  am  cursuri , spuse  fata , în  timp  ce  se  ridică  pentru  a  părăsi  biroul .
                    - Stai , nu  te  grăbi , mai  am  să-ţi  spun  ceva , continuă  directorul.Tot  ieri  am  aflat  că  doamna  Livia , nu  se  va  întoarce  la  orfelinat.În  urma  accidentului  a  rămas  paralizată , deci , mă  gândeam  dacă  te-ar  interesa  postul  ei , adică  să  devii  angajată  permanent  , şi  plătită  bineînţeles.
                    - Glumiţi?!mi-ar  place  foarte  mult .Îmi  pare  rău  pentru  doamna  Livia  şi  mi-aş  fi  dorit  să  nu  i  se  întâmple  tragicul  accident.Biata  femeie...Gândul  îi  zbură  la  accidentul  părinţilor  ei ,  şi  la   moartea  acestora.
                    - Bine , atunci  voi  vorbi  să  ţi  se  întocmească  un  contract  de  muncă , pe  care  va  trebui  să-l  semnezi.Sper  că-ţi  dai  seama  că  va  trebui  să  munceşti  mai  mult  ca  până  acum , dar  o  să  facem  în  aşa  fel  încât  să  poţi  merge  la  cursurile  acelea  de  chitară  şi  să  termini  cu  bine , să-ţi  obţii  şi  acea  diplomă.
                    - Nu  ştiu  cum  să  vă  mulţumesc  pentru  ceea  ce  aţi  făcut  pentru  mine; cred  că  v-am  judecat  greşit  de cele  mai  multe  ori  , spuse  Corina.
                   - Ai  putea  să-mi  mulţumeşti  într-un  fel: dă  tot  ce-i  mai  bun  din  tine  spre  folosul  celor  din  jurul  tău.Astfel  vei  fi  şi  tu  fericită , dar  şi  cei  cu  care  vei  intra  în  contact.Cred  că  aceasta  ţine  de  datoria  ta  , în  primul  rând  ca  şi  creştin , nu?
                   - O  să  încerc  să  nu  vă  dezamăgesc , domnule  director , o  să  încerc...
                   Bucuria  că  va  putea  lucra  şi  că  va  putea  avea  bani , o  făcu  pe  tânăra  fată  să-şi  facă  o  grămadă  de  vise  îndrăzneţe:spera  să  poată  cumpăra  o  nouă  vacă  părinţilor , pentru  a  o  înlocui  pe  cea  vândută  ca  ea  să  poată  merge  la  şcoala  de  muzică , i-ar  fi  plăcut  să  cumpere  cât  mai  multe  dulciuri  pentru  colegii  ei  din  orfelinat , i-ar  fi  plăcut  să-şi  poată  permite  măcar  o  nouă  husă  pentru  chitara  ei  veche; una  nouă  deja  era  prea  imposibil  să-şi  permită .Toată  seara  îşi  făcuse  multe  planuri , sperând  ca  pe  rând , la  vremea  potrivită , să  le  poată  duce  la  îndeplinire.
                   Primele  săptămâni  de  muncă , cu  program  în  întregime , fuseseră  destul  de  grele  pentru  Corina , mai  ales  că  fuseseră  chiar  în  perioada  sărbătorilor  de  iarnă , când  plănuise  să  meargă  să-şi  viziteze  părinţii.Nu  reuşi  decât  să  le  trimită  o  felicitare  de  Crăciun , în  care  le  explică  şi  faptul  că  fusese  angajată  ca  bucătăreasă  şi  că  acum  nu  putea  lipsi , dar  spera  ca  în  ianuarie  să  reuşească  să-i  viziteze , măcar  pentru  un  timp  foarte  scurt.
                    Sosi  şi  ziua  salariului.Corina  fusese  entuziasmată  când  ţinu  în  mână  pentru  prima  dată  în  viaţa  ei , bani  câştigaţi  cinstit , din  muncă.Bucuria  ei  intensă , se  putea  citi uşor  pe  faţa  ei.Deja  se  gândi  cum  să  facă  o  surpriză  plăcută  tuturor  colegilor , aşa  că  după-masa  merse  la  cumpărături la  un  supermarket  din  apropiere.
                    În  ziua  următoare , la  masa  de  prânz , Corina , anunţă  în  sala  de  mese:
                   - Astăzi  este  o  zi  specială...aşa  că  vom  avea   la  masă  ceva  special: tocăniţă  de  ciuperci  cu  carne , iar  după  ce  veţi  mânca  şi  un  mic  desert .
                   - De  ce  e  o  zi  specială?întrebă  cineva  din  sală.E  ziua  ta  de  naştere  sau  ceva  de  acest  gen?
                   - Nu , zâmbi  Corina , este  doar  16 ianuarie , o  zi  normală  ca  şi  celelalte , dar  vreau  să  împart  cu  voi  bucuria  pe  care  o  am  luând  primul  meu  salariu.
                   După  câteva  minute , timp  în  care  se  strânseseră  farfuriile  cu  resturile  de  mâncare , celelalte  două  bucătărese , sosiră  în  sala  de  mese aducând  cu  ele , cutii  mari  cu  fursecuri , biscuiţi  cu  ciocolată  şi  multe  fructe.
                   Toţi  priveau  şi  aşteptau  cu  nerăbdare  să  guste  din  delicioasele  dulciuri.
                   - Mulţumim , Corina , se  auziră  voci  din  sală.
                   - A  cheltuit  aproape  jumătate  din  salariul  ei  pe  o  lună , pentru  aceste  dulciuri , spuse  una  din  bucătărese , în  timp  ce  aşeza  pe  mese  gustările.
                   Dani , veni  într-un  final  şi  vorbi  cu  Corina , dorind  de  mult  să  facă  lucrul  acesta , dar  ceva  îl  împiedicase  până  acum:
                  - Mulţumesc  pentru  dulciuri , chiar  ai  rămas  un  adevărat  prieten;   îmi  pare  rău  că  am  luat  în  glumă  chestia  aia  cu  Dumnezeu  şi  toată  povestea  ta.Încep  să  cred  că  te-ai  schimbat  în  bine  şi  mă  bucur  pentru  tine  că  ai  reuşit  să  faci  acest  lucru.Mi-ar  place  şi  mie  să  am   o  şansă  aşa  cum  ai  avut  tu;crede-mă  aş  profita  de  ea , pentru  a  deveni  un  alt  om , un  alt  început.
                 - Eşti  sigur  că  dacă  ţi  s-ar  oferi  o  şansă  ai  face  acest  lucru?
                 - Cu  siguranţă , da...răspunse  băiatul  plecând  uşor  capul , apoi  continuând:
                 - Vreau  să  rămânem  în  continuare  acei  prieteni  buni  care  am  fost  şi  înainte , şi  nu  mă  refer  la  furat  şi  la  toate  celelalte  prostii  pe  care  le-am  făcut  împreună , ci  la  faptul  de  a  ne  ajuta  reciproc , de  a  comunica  unul  cu  altul.
                 -Mă  bucur  mult , Dani , chiar  vreau  să  rămânem  prieteni  şi  să  ne  înţelegem  bine; o  să  mă  rog  pentru  tine , ca  Dumnezeu  să-ţi  dea  şi  ţie  o  şansă  de  aţi  schimba  viaţa  în  bine , arătându-ţi  calea  cea  bună  pe  care  trebuie  să  o  urmezi , îi  spuse  Corina.
                 - Mersi , apreciez  că  te  gândeşti  şi  la  mine , după  tot  ce  ţi-am  făcut.
                 - E  în  ordine , eu  te-am  iertat  de  mult , chiar  nu  am  fost  supărată  pe  tine , fii  liniştit.
                După  masa , Corina  o  petrecu  în  camera  ei , cântând  la  chitară  şi  exersând  partiturile  de  la  cursuri.Pentru  că  tot  avusese  câteva  ore  de  linişte , încercă  să  finalizeze  şi  cântecul  pe  care  începuse  să-l  scrie  în  noaptea  aceea  când  îl  întâlnise  pe  Dumnezeu , acolo  sus , la  marginea  prăpastiei.Trecuse  săptămâni  întregi  de  atunci , dar  nu  reuşi  să  uite  acea  melodie , care  i  se  părea  atât  de  liniştitoare.Începuse  să-i  scrie  versuri , pe  când  era  în  casa  părinţilor  şi-l  cânta  doar  pentru  ea , nimeni  nu-l  auzise  niciodată.
                 - Doamne , dacă  o  să  mă  ajuţi  să  scriu  acest  cântec , îl  voi  cânta  părinţilor  mei  când  voi  merge  să-i  vizitez , cred  că  s-ar  bucura  mult  să-l  audă , se  rugă  tânăra .
                 Zilele  treceau , iar  Corina , începuse  să  se  obişnuiască  cu  munca  de  la  bucătărie , şi  totul  deveni  mult  mai  uşor.La  fel  era  şi  cu  cursurile  de  la  şcoala  de  muzică , începuseră  să  devină  tot  mai  interesată  de  a  învăţa  cât  mai  mult.Lucrurile  nu  erau  la  fel  de  plăcute  şi  la  orfelinat , mai  ales  că  celelalte colege  de  cameră , începuseră  să  o  urască  şi  mai  mult , observând  binecuvântările  pe  care  Dumnezeu  le  revărsase  în  viaţa  tinerei  credincioase.Primise  şi  o  poreclă  din  partea  acestora: sfânta  bucătăreasă , poreclă  pe  baza  căreia  făceau  multe  glume.
                 De  multe  ori  adormi  plângând  şi  încercând  să  nu  le  răspundă   în  vreun  fel  colegelor , iar  mai  apoi  să-i  pară  rău  de  faptele  săvârşite  sau  de  vorbele  spuse  .Abia  aştepta  să  ajungă  dimineaţa  următoare  la  şcoală , pentru  a  putea  povesti  tot  ce  o  apăsa  pe  inimă , Tabitei , care  o  încuraja  de  fiecare  dată  să  aibă  răbdare , prin  încercările  prin  care  trece , că  Domnul  va  rezolva  El  totul , aşa  cum  ştie  mai  bine.
                  În  ultima  sâmbătă  din  luna  ianuarie , fiind  mai  liberă  merse  la  şcoala  de  corecţie  pentru  a  vorbi  cu  Teo  , aşa  cum  promisese  directorului  că  va  face.
                  - De  ce  ai  venit  să  mă  vezi?ai  uitat  că  nu  mai  suntem  prieteni?tu  ai  distrus  gaşca  noastră?cu  astfel  de  întrebări  fusese  întâmpinată  Corina , de  către  băiatul  de  numai  14  ani.
                  - Am  venit  să  văd  cum  eşti , şi  să-ţi  aduc  ceva  dulciuri ,spuse  Corina.Îmi  pare  rău  că  trăieşti  cu  impresia  că  eu  aş  avea  vreo  vină  că  s-a  distrus  gaşca  noastră.Nu  am  spus  că  nu  vreau  să  rămânem  prieteni , ci  doar  că  nu  mai  vreau  să  fac , ceea  ce  am  făcut  atâta  timp , lucruri  de  care  acum  îmi  este  ruşine.Şi  cred  că  şi  ţie  îţi  pare  rău  pentru  faptele  tale , nu-i  aşa?dacă  ai  putea  să  dai  timpul  înapoi , te-ai  mai  duce  să  furi?
                  - Normal  că  nu , acum  ştiind  ce  mă  aşteaptă  aici.Scoate-mă  de  aici  Corina , te  rog  mult , ajută-mă  să  scap  de  aici , şi  nu  o  să  mai  fur.E  groaznic  locul  ăsta , începu  să  plângă  Teo  asemeni  unui  copilaş.
                   - O  să  încerc  să  te  scot  de  aici , dar  promite-mi  că  efortul  meu  de  a te  salva , nu  va  fi  în  zadar , promite-mi  că  nu  vei  mai  fura , spuse  fata  cu  o  voce  care  părea  mai  degrabă  ca  aprţinând  unui  părinte , şi  nu  unei  fete  de  doar  aproape  19 ani.
                   - Promit , numai  scoate-mă  de  aici.
                   - Teo , să  şti  că  pentru  mine , tu  însemni  mai  mult  decât  un  simplu  coleg  de  cămin , sau  un  prieten , eu  te  consider  ca  pe  fratele  meu  mai  mic , aşa  că  o  să  fac  tot  ce  pot  să  te  scot  de  aici  cât  mai  repede , dar  nu  uita  că  Dumnezeu  a  auzit  ce  promisiune  ai  făcut , sper  că  te  vei  ţine  de  cuvânt.
                    Băiatul  asculta  tot  ceea  ce  îi  spunea  Corina , şi  rămase  uimit  de  cuvintele  ei; era  aceeaşi  persoană , însă  ceva  nu  mai  era  la  fel , se  schimbase  mult , dar  nu  în  exterior , ci  acolo  unde  ochiul  nu  poate  privi: în  inimă.
                   După  masa  se  întoarse  plină  de  bucurie  la orfelinat , şi  se  îndreptă  imediat  spre  biroul  directorului  pentru  a  vorbi  cu  acesta  şi  pentru  a-i  cere  ajutorul  în  privinţa  lui  Teo:
                  - Bine , că  ai  venit  Corina , tocmai  ai  primit  o  scrisoare  de  la  părinţii  tăi  adoptivi  şi  vroiam  să  merg  în  cameră  să  ţi-o  aduc , dar  dacă  ai  venit  tu...
                  - Da , venisem  domnule  director  să  vă  cer  un  lucru: aş  vrea  să  îl  ajutaţi  pe  Teo  să  iasă  mai  repede  de  la  şcoala  de  corecţie.Tocmai  de  acolo  vin , cred  că  timpul  petrecut  acolo  l-a  ajutat  să-şi  dea  seama  cât  de  mult  a  greşit , iar  ceea  ce  încerc  să  vă  spun , este  faptul  că , acum , el  chiar  regretă  faptele  lui  şi  vrea  să  se  schimbe.Trebuie  să-i  mai  acordaţi  o  şansă , vă  rog, a  promis  că  nu  va  mai  fura.
                  - O  să  mă  mai  gândesc  la  lucrul  acesta.Nu  vreau  să  i-au  o  decizie  de  care  să-mi  pară  mai  apoi  rău , dar  te  asigur  că  o  să  mă  mai  gândesc ,spuse  domnul  Ştefan.
                  După  discuţia  cu  directorul , Corina  luă  scrisoarea  primită , şi  o  deschise  în  grabă  pentru  a  o  citi  în  timp  ce  se  îndrepta  pe  coridor  spre  camera  ei.Era  atât  de  nerăbdătoare  să  afle  veşti  despre  părinţii  ei.
                 Dar  veştile  primite , nu  erau  nici  pe  de  parte  cele  aşteptate  de  tânără , care  se  opri  în  loc  pentru  a  citi  puţinele  rânduri  scrise  de  mama  ei:
                "Draga  mea  copilă , îmi  pare  rău  dacă  te-ai  aşteptat  să  primeşti  veşti  bune  din  partea  noastră.Va  trebui  să  te  dezamăgesc  acum.Tatăl  tău , este  grav  bolnav , azi  noapte   i-a  fost  foarte  rău , sincer  pentru  moment  am  crezut  că  inima  nu  i-a  mai  bătut  şi  că  a  murit.Părea  că  nu  mai  respira.M-am  speriat  foarte  tare.Doctorul  nu  a  venit  decât  spre  dimineaţă , şi  mi-a  spus  că  nu  mai  poate  face  nimic  pentru  el , se  pare  că  a  mai  făcut  un  infarct , dar  nu-şi  mai  revine.I-a  dat  ceva  injecţii , dar  starea  lui  nu  s-a  înbunătăţit  deloc.Cred  că  mai  are  puţin  de  trăit.Şi-ar  fi  dorit  ca  măcar  încă  o  dată  să  te  mai  poată  vedea.În  fiecare  dimineaţă , îmi  tot  spunea:"dacă  va  veni  azi  Corina şi  ne  va  face  o  surpriză  plăcută?".Ştiu  că  ceea  ce  îţi  cer  este  să  faci  un  sacrificiu  mare  de  a  veni  să-l  vezi , măcar  pentru  ultima  dată , înainte  de  a  muri.Poate  nu  ar  fi  trebuit  să-ţi  spun  aceste  lucruri , dar  nu  am  ştiut  cum  altfel  să  procedez.Sper  să  mă  poţi  înţelege.Te  iubesc  mult, Marta."
                    Corina  se  aşeză  pentru  câteva  clipe  jos , pe  coridor  şi  începu  să  plângă , iar lacrimile  se  scurgeau  cu  repeziciune  pe  cimentul  rece.Nu  după  mult  timp  apăru , domnul  Ştefan , care  probabil  auzise  plânsul  fetei , ce  nu  ajunsese  prea  departe  de  uşa  biroului  său.
                   - Ce  s-a  întâmplat  Corina , de  ce  plângi?ai  păţit  ceva?
                   Fata  nu  reuşi  să-şi  stăpânească  durerea  de  care  fusese  cuprinsă  , dar  directorul , înţelese  că  era  din  cauza  scrisorii  primite , aşa  că  o  luă  de  jos  şi  o  citi , apoi  spuse  cu  o  voce  compătimitoare:
                  - Dimineaţă  vei  pleca  să-ţi  vezi  părinţii , mergi  să-ţi  pregăteşti  bagajele.Du-te  în  camera  ta , voi  veni  să-ţi  aduc  şi  o  parte  din  salariul  de  pe  luna  aceasta  ca  să  ai  de  drum.Poţi  să  stai  câteva  zile , până  tatăl  tău  îşi  va  mai  reveni.Hai  ridică-te  şi  du-te  în  camera  ta.
                   Nici  nu  intră  bine  pe  uşa  camerei  sale , că  , imediat , colegele  de  cameră  începură  a  râde  de  ea:
                  - Vai , sfânta  are  probleme?ai  păcătuit  şi  te-a  pedepsit  Dumnezeu?
                 Aceste  cuvinte  accentuă  şi  mai  mult  durerea  fetei , provocând  răni  sufleteşti  adânci.Dar  , Corina , găsi  puterea  de  a  nu  răspunde  provocărilor.Se  aşeză  în  pat , plângând  în  continuare.La  un  moment  dat , se  lăsă  tăcere   , când  celelalte  colege părăsiră  camera  pentru  a  merge  în  alta , sperând  că  până  se  vor  întoarce , fata  îşi  va   reveni.Noaptea  aceea  trecu  foarte  greu , aşteptând  cu  nerăbdare  dimineaţa  pentru  a  merge  la  gară  şi  să  plece  spre  satul  părinţilor.Nici  nu-şi  mai  aminti  când  intră  directorul  în  cameră  pentru  a-i  aduce  banii , aşa  cum  promise  şi  pe  care  îi  găsi  pe dulapul  din  apropierea  patului  ei , puşi  la  vedere  pentru  când  ea  se  va  trezi.
                    Înainte  de  a  pleca  spre  gară  , merse  pentru  a  vorbi  cu  colegele  de  la  bucătărie  şi  să  le  explice  ce  se  întâmplase , dar  directorul  le  înştiinţă  mai  înainte  ca  ea  să  o  facă.
                    - Du-te  liniştită , o  să  ne  descurcăm  noi , trebuie  să  mergi , îi  spuse  Mihaela , una  dintre  colege.Domnul  Ştefan , ne-a  transmis  că  se  va  ocupa  el  de  problema  asta  şi  ne  va  trimite  un  ajutor  în  tot  acest  timp  cât  tu  vei  fi  plecată , nu  te  îngrijora  pentru  noi.
                    Drumul  până  la  Petroşani , trecu  destul  de  repede , fata  retrăind  toate  amintirile  frumoase  petrecute  în  acea  micuţă  casă  a  părinţilor  ei.Nu  erau  multe  amintiri , dar  pentru  ea  fiecare  era  importantă.
                   - Doamne , ajută-mă  să-l  găsesc  pe  tata  în  viaţă , măcar  o  dată  să-i  mai  pot  vorbi , te  rog  mult.Te  mai  rog  să  fi  alături  de  mine  prin  încercarea  aceasta  mare , simt  că  nu  mai  pot  merge  mai  departe , dă-mi  Tu  putere  să  pot  crede  din  toată  inima  că  tot  ceea  ce  faci  Tu  e  spre  binele  nostru , a  acelora  care  Te  urmează.
                    Ajunsă  la  Petroşani , căută  un  taxi  care  să  o  ducă  până  în  satul  părinţilor  , neavând  altă  posibilitate , pentru  a  parcurge  rapid  cei  aproape  optsprezece  kilometri.
                   - Îmi  pare  rău  domnişoară , dar  pe  vremea  acesta , cum  a  tot  nins, sunt  deja  nămeţi  formaţi  şi  nu  cred  că  pot  să  vă  duc  până  în  sat , dar  o  să  încerc  să  vă  duc  până  unde  va  fi  drumul  bun , spuse  taximetristul  încercând  să  o  ajute  pe  fată.
                   - Bine , mă  duceţi  până  unde  veţi  putea , iar  de  acolo  voi  merge  pe  jos.Puse  chitara  şi  restul  bagajelor  în  portbagaj  şi  porniră  la  drum.
                   După  aproape  o  oră , şoferul  opri  şi  spuse  Corinei , arătând  cu  degetul  spre  dealul  din  apropiere:
                   - Uite , aici  deja  zăpada  e  destul  de  mare , mi-e  teamă  să  merg  mai  departe , nu  vreau  să  rămân  înzăpezit .Dar , vestea  bună  este  că  de  aici  nu  mai  ai  mult  de  mers , poate  doi  kilometri , dacă  nu  chiar  mai  puţin.Să  urmăreşti  urmele  acelea  de  zăpadă , cineva  a  trecut  pe  aici  de  curând , şi  nu  putea  merge  decât  în  direcţia  unde  vei   merge  şi  tu .
                  Corina  mulţumi  pentru  ajutor , îi  plăti  taximetristului , apoi  îşi  luă  bagajele  din  portbagaj  şi  îşi  continuă  drumul  prin  zăpadă.Soarele  se  ascunse  pentru  puţin  timp , printre  norii  cenuşii , care , din  când  în  când se  mai  scuturau  lăsând  să  mai  cadă  câte  un  fulg.
                  Cei  doi  kilometri  parcurşi  pe  jos , fuseseră  obositori  pentru Corina , dar  când  zări  primele  acoperişuri  şi  fumul  care  se  ridica  încet  de  pe  coşurile  caselor , prinse  putere  spunându-şi:
                  - În  sfârşit , am  ajuns , Doamne  mulţumesc.
                   Intră  încet  pe  poarta  casei  părinteşti  şi  fusese  întâmpinată  de  câinele , care  îl  însoţea  mereu  pe  Ioan  şi  vacile  acestuia la  păşune.Părea   că  o  recunoscuse , alergând   jucăuş  în  jurul  ei  şi  lovind  cu  coada  lui  stufoasă  husa  chitarei , pe  care  fata  o  ţinea  în  mână.
                  Marta , auzi  lătratul  câinelui , ieşi  să  vadă  cine  sosise:
                  - Vai , copila  mea , ai  ajuns?alergă  bătrâna , îmbrăţişându-şi  fiica  plângând.
                  - Tata ??întrebă  Corina.
                  - Hai  să-l  vezi , dar  te  rog  să  fi  tare , încearcă  să  nu  plângi  de  faţă  cu  el.E  atât  de  nerăbdător  să  te  vadă.Te  aşteaptă  de  mult  timp.
                 - Mă  simt  aşa  de  vinovată , mamă , că  nu  am  putut  veni  mai  repede  să  vă  vizitez , dar  nu  am  putut , chiar  nu  am  avut  cum.
                 - Stai  liniştită ,draga  mea , nu  te  învinovăţi , că  nu  ai  pentru  ce , ştim  situaţia  ta.Hai  intră , se  va  bucura  să  te  vadă.Noi  două  o  să  vorbim  mai  târziu , merg  să-ţi  pregătesc  ceva  de  mâncare , cred  că  ţi  s-a  făcut  foame  după  drumul  lung  pe  care  l-ai  făcut.
                    Corina  intră  încet  în  cameră  şi  îl  găsi  pe  Ioan , întins  în  pat.Părea  mult  mai  bătrân  faţă  de  cum  îl  văzuse  ultima  dată.Faţa  palidă , trăda  cât  de  slăbit  era  tatăl.Însă  privirea  aceea  senină  din  ochii  lui , nu  se  schimbase.Era  aceeaşi  ca  în  prima  zi  când  îl  întâlnise.
                    - Tată , tată , sunt  eu...
                    - Fata  mea , ai  venit  să  mă  vezi , cât  mă  bucur  spuse  bătrânul  cu  o  voce  răguşită  şi  înceată.Mi-a  fost  dor  de  tine , credeam  că  nu  o  să  mai  apuc  să  te  văd  , măcar  încă  o  dată  înainte  de  a  muri.
                  - Şi  mie  mi-a  fost  dor  de  voi , şi  îmi  pare  rău  că  nu  am  reuşit  să  ajung  mai  repede , dar  nu  am  putut.
                 - Ştiu , nu  te  necăji , că  te  înţelegem  că  nu  ai  putut  veni.Ceea  ce  contează  este  faptul  că  acum  eşti  aici , cu  noi; dacă  ai  şti  cât  mă  bucur...hai  povesteşte-mi  cum  e  la  orfelinat , povesteşte-mi  ce  vrei  tu , eu  te  voi  asculta , îmi  face  plăcere  să-ţi  aud  vocea .Îmi  pare  rău  că  nu  te  pot  vedea  prea  bine , şi  vederea  m-a  cam  lăsat  de  tot , mă  simt  tare  slăbit...
                  - Stai  în  pat  liniştit , sunt  aici  lângă  tine , o  să-ţi  povestesc  multe , sper  să  nu  te  plictisesc , zâmbi  fata.
                 - Nu  ai  cum  să  mă  plicitiseşti , copila  mea , nu  ai  cum.
                 Glasul  bătrânului  tată  îi  reaminti  de  cuvintele cu  care  o  sfătuiră  cu  câteva  luni  în  urmă , să  nu  sară  în  acea  prăpastie , acel  glas  inconfundabil , care  ştia  că  nu  o  să-l  mai  poată  uita  niciodată.
                Apoi  Corina  începu  să  povestească:
                " Ei , tată , am  ajuns  la  a 117-a  zi  din  viaţa  mea  cu  Domnul ..."
                Aceste  cuvinte  uimi  pe  Ioan:
               - Deci  , încă  mai  numeri??mă  bucur  să  aud  acest  lucru.
                 Şi  fata  îi  povesti  tatălui  muribund  , fiecare  eveniment  ce  se  întâmplase  în  viaţa  ei , de  la  reîntâlnirea  cu  domnul  Ştefan , şi  până  la  discuţia  cu  Teo , de  la  şcoala  de  corecţie , care  avusese  loc  cu  o  zi  în  urmă.
               - Şi  ce  planuri  ai  pentru  viitor?o  întrebă  tatăl  curios  de  răspunsul  fetei.
               - În  primul  rând , cap  de  listă  al  planurilor  mele , este  să  mă  botez , vreau  să  fac  lucrul  acesta , apoi  vreau  să  termin  cu  bine  şcoala  de  muzică , vreau  să  lucrez  în  continuare  la  orfelinat , ceea  ce  fac  , fac  cu  plăcere  şi  cred  că  aşa  pot  rămâne  alături  de  colegii  care  au  probleme , şi  mai  ales  pentru  că  vreau  să  le  vorbesc  despre  Domnul  Isus.E  atât  de  greu , dar  vreau  să  fac  lucrul  acesta.Sper  să-mi  dea  Dumnezeu  putere  şi  înţelepciune , căci  de  multe  ori  mi  se  pare  imposibil , dar  nu  vreau  să  mă  las  uşor  intimidată  şi  să  lupt   pentru  asta.
                - Mă  bucur  pentru  tine , o  să  reuşeşti  să  le  faci  pe  toate  cu  ajutorul  Celui  de  sus , trebuie  să  te  încrezi  pe  deplin  în  El.Nu  va  fi  uşor , vor  apărea  obstacole , dar  roagă-te  şi  vei  putea  trece  peste  ele.Vino  aproape  de  mine , vreau  să-ţi  dau  binecuvântarea  mea.
                  Şi  fata  se  apropie  de  Ioan , care  îşi  întinse  mâinile  şi   le  aşeză  pe  capul  fiicei  pentru  a  se  ruga  pentru  ea:
               - "Doamne , sunt  atât  de  fericit  că  mi-ai  ascultat  rugăciunile  dăruindu-mi  mai  mult  decât  am  cerut , îţi  mulţumesc  pentru  Corina , iar  acum  Te  rog  să  o  binecuvintezi  cum  numai  Tu  o  poţi  face  şi  ajut-o  să  fie  cu  adevărat  o  unealtă  în  mâna  Ta , lucrând  pentru  slava  şi  împărăţia  Ta.Ajut-o  să  te  urmeze  toată  viaţa  şi  să-i  porţi  de  grijă  în  fiecare  clipă   şi  să  fie  un  exemplu  pentru  cei  din  jurul  ei.Îţi  mulţumesc  că  ai  ascultat  rugăciunea  mea..."
                  Din  cei  doi  ochi  senini , curgeau  lacrimi  cristaline , care  fuseseră  şterse  de  fată.
                  - Am  o  surpriză  pentru  tine , tată.E  un  cântec  pe  care  l-am  început  să-l  scriu , în  acea noapte , pe  marginea  prăpastiei , şi  am  reuşit  să-l  termin.Eşti  primul  care  îl  va  auzi.Corina  merse  să  i-a  chitara , o  scoase  din  husă , reglă  puţin  corzile, apoi  începu  să  cânte:
                   
                      "Te-am  găsit  pe  marginea  prăpastiei , 
                        Mă  aşteptai  cu  braţele  întinse , să-mi  dai  iertare
                        Ochii  mi-ai  deschis , mâna  Ţi-ai  întins
                        Ca  să  nu  cad  m-ai  păzit  şi  mi-ai  adus  salvare.
                       
                        Nu  te-am  cunoscut , dar  Tu , Doamne , m-ai  ştiut.
                        Gândurile  negre  mi  le-ai  alungat
                        Din  lumina  Ta , în  suflet  ai  revărsat
                        Calea  spre  cer , eu  am  găsit , când  Tu  ai  apărut.
                        
                        Acum  sunt  fericită  că  sunt  cu  Tine,Dumnezeu
                        Păcatele  le-ai  luat , arucându-le  departe
                        Ca  nimic  să  nu  ne  mai  poată  vreodată  desparte , 
                        Să  fiu  copilul  Tău , azi , mâine  şi ... mereu."

                    Purtat  pe  aripile  cântecului  fetei , Ioan  părăsi  lumea  aceasta , îndreptându-se  spre  ţara  de  lumină.Corina , nu  înţelese  acest  lucru  pentru  un  moment:
                    - Ce  zici  tată?îţi  place?
                    Observând  că  bătrânul  nu  mai  răspunde , fata  începu  să  se  înspăimânte.Se  apropie  tot  mai  mult  de  el , şi  observă  că  nu  mai  respira.Fugi  afară , pentru  a  o  chema  pe  Marta , care  auzind  strigătul , înţelese   ce  se  întâmplase.Alergă  înaintea  fiicei , iar  apoi  se  îndreptară  spre  patul  lui  Ioan.
                   Femeia  lăcrimă  şi  spuse:
                   - Copila  mea , a  murit...
                  Se  îmbrăţişară  amândouă  şi  plânse  multă  vreme  aşa.

                  ----- Capitolul 7 -----

                   "Încredinţează-ţi  lucrările  în  mâna  Domnului  şi  îţi  vor  izbuti  planurile..."
                                                                                                                (Proverbe  16: 3)

            Trecu  mai  bine  de  trei  luni  de  la  moartea  tatălui  său , dar  Corina , încă  mai  retrăia  episodul  trist  al  despărţirii  de  el.
                  Participase  la  înmormântarea  simplă , care  avusese  loc , în  satul  unde  trăise  mai  bine  de  şaptezeci  de  ani.Primi  condoleanţe  şi  cuvinte  de  îmbărbătare , de  la  toţi  cei  prezenţi , dar  nimeni  nu  putea  înţelege , ceea  ce  era  cu  adevărat  în  inima  fetei.În  sfârşit  reuşise  şi  ea  să  aibă  părinţi , iar  bucuria  aceasta , părea  că  fusese  de  o  scurtă  durată.Încerca  să  înţeleagă  planul  Lui  Dumnezeu  , referitor  la  evenimentele  petrecute , dar  nu  reuşea  prea  mult.
                  - De  ce  trebuie  să-i  i-a  Domnul , pe  cei  dragi  de  lângă  noi ? spuse  Corina , mamei  sale , în  ziua  despărţirii , când  ea  fusese  nevoită  să  se  întoarcă  la  Târgu-Jiu.
                  - Într-o  zi  vei  afla  răspunsul , dar  până  atunci  , va  trebui  să  aştepţi , şi  să  crezi  că  Dumnezeu  nu  i-a  niciodată  decizii  greşite.Şi  mie  îmi  este  atât  de  greu , dar  nu  putem  schimba  noi  nimic.
                  - O  să-mi  fie  dor  de  tine , mamă , dar  promit  că  o  să  vin  mult  mai  des  să  te  vizitez.Mi-ar  place  să  poţi  veni  cu  mine , spuse  Corina.
                   - Ştii  că  nu  pot  face  asta , dar  o  să  te  aştept , aşa  cum  ţi-am  mai  zis  şi  altă  dată , cu  braţele  deschise , oricând.Să  nu  uiţi  să-mi  scrii , mă  bucur  mult  când  primesc  veşti  de  la  tine.Ne  vom  ruga  una  pentru  cealaltă  şi  totul  va  fi   bine.  
                   Tânăra  se  ţinu  de  promisiune , şi  în  fiecare  lună , se  întorcea  pentru  puţină  vreme , pentru  a-şi  vizita  mama , iar  săptămânal  nu  uita  să-i  scrie  măcar  câteva  rânduri  într-o  scrisoare.
                   Spre  sfârşitul    lunii  iunie , Corina , termină  şi  cursurile  de  chitară , reuşind  să  i-a  diploma  de  absolvire.
                  -Îmi  va  fi  dor  de  tine , Tabita; cred  că  acum  nu  o  să  ne  mai  vedem  în  fiecare  zi , spuse  ea , în  ziua  în  care  se  întâlniseră  pentru  a-şi  ridica  diplomele.
                  - Poate  că  nu  ne  vom  întâlni  regulat , dar  poţi  veni  la mine , când  ai  liber  şi  nu  lucrezi  la  orfelinat.Şi  bineînţeles  că  ne  vom  întâlni  şi  la  biserică , în  fiecare  duminică , când  vei  putea  veni.Chiar  dacă  şcoala  s-a  terminat , noi  tot  prietene  vom  rămâne , stai  liniştită.Şi  să  nu  uiţi  că  tu  eşti  un  trimis  special  al  Lui  Dumnezeu , acolo  unde  eşti.Lasă  lumina  din  tine  să  se  vadă , şi  sper  să  reuşeşti  să  poţi  aduce  pe  drumul  bun , pe  mulţi  din  colegii  tăi.Ei  au  nevoie  de  tine.Te-ai  gândit  că  poate  aceasta  este  chemarea  ta  sfântă?să  lucrezi  cu  copii  din  orfelinat?cine  îi  poate  înţelege  mai  bine  dacă  nu  o  persoană  care  provine  din  rândul  lor , care  le  cunoaşte  nevoile , dorinţele , aspiraţiile?  
                   - Ai  dreptate , aşa  este , dar  eu  sunt  doar  o  fată  de  nouăsprezece  ani , nu  am  experienţă , nu  ştiu  cum  i-aş  putea  ajuta  eu , deşi  mi-ar  place  să  le  întind  o  mână  de  ajutor.
                    - Tu , însuţi , nu-i  poţi  ajuta , dar  Dumnezeu  poate.Trebuie  doar  să-i  ajuţi  să  ajungă  la  El.Vorbeşte-le  despre  Isus .Cuvântul  Domnului  are  mare  putere.Nu  te  descuraja , mergi  înainte  cu  puterea  pe  care  o  primeşti  de  Sus.
                             
                                                                                      *
                                                                                  *       *     

                    ...După  trei  ani...
                   Multe  evenimente  importante  se  petrecură  în  viaţa  Corinei , în  tot  acest  timp.Directorul  Ştefan , îi  oferi  o  cameră  numai  ai  ei , devenind  un  angajat  de  încredere  şi  permanent  în  acelaşi  timp , locuind  acolo.Fusese  numită  bucătăreasa-şefă , deşi  era  cea  mai  tânără  dintre  angajate , se  părea  că  se  descurca  cel  mai  bine , iar  directorul  era  foarte  mulţumit  de  munca  depusă.Avusese  parte  şi  de  clipe  triste , în  urmă  cu  un  an  şi  jumătate , muri  şi  Marta.Se  întrista  des , gândindu-se  la  faptul  că  nu  o  mai  prinse măcar  în  viaţă să  mai  poată  vorbi  cu  ea , aşa  cum  se  întâmplase  cu  tatăl  ei.Retrăia  deseori  acea dimineaţă  când  primi  un  telefon , de  la  unul  din  credincioşii  de  la  biserica  unde  merse  şi  Marta.Acesta , după  lungi  căutări , găsi  într-o  carte  de  telefoane , numărul  de  la  orfelinatul  unde  locuia  Corina.
                      Greu  îşi  reveni  după  moartea  mamei.Cea  care  o  ajutase  mult  să  depăşească  acea  perioadă  fusese  Tabita , cu  care  se  vizita  des.Era  , de  asemenea  conştientă , că  fără  ajutorul  Lui  Dumnezeu , nu  ar  fi  putut  depăşi  acele  clipe.Dar  viaţa  mergea  înainte.
                      Pe  lângă  clipele  triste , avusese  parte  şi  de  zile  frumoase.Îşi  aducea  aminte  cu  drag , de  ziua  în  care  reuşi  să-i  convingă  pe  Teo  şi  Dani  , să  o  însoţească  la  biserică.Era  foarte  emoţionată , gândindu-se  la  felul  în  care  cei  doi   vor  privi  lucrurile  mai  apoi.Teo , se  arătă  interesat  de  a  mai  merge  şi  altă  dată , dar  Dani , era  mai  rezervat.
                    Nu  uita  nici  de  ziua  în  care , se  întoarse  la  orfelinat  ţinând  în  mână  diploma  de  absolvire  a  cursurilor  din  cadrul  şcolii  de  muzică.Unii  din  colegi , o  rugă  să  cânte  ceva  la  chitară  să  o  audă  şi  ei , neavând  niciodată  ocazia  aceasta:
                   - Trebuie  să  ne  cânţi  măcar  un  cântec , vrem  să  te  auzim , să  vedem  ce  ai  învăţat  acolo?spuse  o  colegă.
                  - Hai  Corina , te  rugăm  mult...se  auziră  şi  alte  voci  în  sala  de  mese.
                 Tânăra  absolventă  fusese  înduplecată  de  insistenţele  celor  prezenţi , aşa  că  se  decise  să  cânte  un  cântec  creştin , pe  care  îl  învăţase  de  la  Ioan  şi  Marta.Se  făcu   linişte  în  sală  şi  toţi  îşi  îndreptară  privirile  spre  Corina , aşteptând  cu  nerăbdare  să  o  audă  cântând:

                  "Nu  te-ndoi  ci  crede , că  după  orice  nor,
                    E-un  soare  şi  mai  dulce  şi  mai  strălucitor.
                    Nu  norul  este  veşnic , ci  soarele-i  acel
                    ce-nvinge  şi  rămâne , stăpân  în  urmă  el.

                   Nu  te  uita  la  tine , că  eşti  atât  de  slab
                   Nici  la  duşmanul  care , te-ar  nimic  degrab.
                   Nu  te  uita  la  ziduri , nici  la  porţi  de  fier.
                   Priveşte  către  Isus , priveşte  către  Cer....."

                  - Aş  vrea  să  mă  înveţi  şi  pe  mine  să  cânt  la  chitară , spuse  o  fetiţă  de  numai  11  anişori , după  ce  Corina  termină  cântecul.Ai  cântat  foarte  frumos , mi-ar  place  să  pot  face  şi  eu  lucrul  acesta.
                  - O să  te  ajut  să  înveţi , dacă  vrei , Roxana , mi-ar  face  mare  plăcere.Putem  începe  chiar  de  mâine, după  ce  vii  de  la  şcoală.Este  bine  aşa?
                  - Da , este  perfect , spuse  micuţa  colegă , sunt  aşa  bucuroasă.Ne  vedem  mâine.
                 Şi  Corina  simţea  o  bucurie  în  suflet , că  reuşi  să  termine  acele  cursuri  şi , de  asemenea , că  poate  ajuta  şi  ea  la  rândul  ei  pe  altcineva , aşa  cum  se  întâmplase  şi  cu  ea.
                                                                                      *
                                                                                *         *

               Acum , la  cei  22  de  ani , pe  care  îi  împlinise  de  curând , visa  să  poată  face  mai  mult  pentru  cei  din  jurul  ei.Crucea  pe  care  o  avea  de  dus , suportând  batjocura  unora  dintre  colegi , care  de  multe  ori  îi  adresau  cuvinte  înjositoare  şi  râdeau  de  credinţa  ei , aducea  cu  ea  şi  speranţa  unor  mari  binecuvântări  din  partea  Domnului.Ştia  că  trebuie  să  sufere  în  tăcere , să  nu  cadă  pradă  răzbunării , şi  îşi  propuse  să  aştepte  ajutorul  şi  intervenţia Lui  Dumnezeu.
              Îşi  făcuse  multe  planuri  în  inima  ei , şi  se  ruga   , ca  Domnul  să  o  ajute  să  le  împlinească  dacă  vor  fi  după  voia  Lui.
             Sosi  şi  ziua  mult  aşteptată.Într-o  după  masă , directorul  o  chemă  în  birou , spunându-i  că  este  căutată  la  telefon.Era  un  vecin  din  satul  părinţilor  , care  vroia  să  vorbească  cu  Corina.Domnul  Ştefan , ieşi  din  birou , pentru  ca  fata  să  poată  vorbi  la  telefon.După  ce  aceasta  termină  convorbirea , directorul  se  reîntoarse  în  birou  spunându-i:
              - Totul  este  în  regulă?s-a  întâmplat  ceva?
              - Da , totul  este  bine , am  primit  o  veste  bună , pe  care  o  aşteptam  de  mult  timp.Ultima  dată , când  am  fost  la   casa  părintească , am  lăsat  un  afiş  în  geam , în  care  am  scris  că  este  de  vânzare  casa  respectivă  şi  am  dat  numărul  de  telefon , al  orfelinatului , pentru  a  lua  legătura  cu  mine , dacă  este  cineva  interesat.Şi  se  pare  că  da , am  un  client , care  vrea  să  o  cumpere , şi  mi-a  oferit  un  preţ  mai  bun , decât  m-aş  fi  aşteptat  eu  că  voi  primi.
               - Vinzi  casa  ?dar  este  a  ta , nu  ai  nevoie  de  ea?întrebă  directorul.Sper  că  e  doar  o  glumă . nu?de  ce  să  vinzi  moştenirea  lăsată  de  acei  bătrâni ? ce  vrei  să  faci  cu  banii  respectivi?
                - Vreau  să  rămână  o  surpriză , ceea  ce voi  face  cu  banii  pe  care  îi  voi  primii  în  urma  vânzării  casei.Staţi  liniştit , ştiu  ce  fac.În  mintea  ei , îşi  imagina  deja  bucuria  de  nedescris  în  cuvinte  a  celor  de  la  orfelinat , când  vor  primi , haine , dulciuri  şi  rechizite , cumpărate  cu  banii  obţinuţi  din  vânzarea  casei  moştenite.Plănuise  de  mult  timp  acest  lucru , şi  urma  să  se  împlinească  în  foarte  scurt  timp.
                - Dar  eu  credeam  că  vei  vrea  să  te  întorci  acolo , să  te  stabileşti  în  acea  casă , după  un  timp , continuă  directorul.
                - O , nu , nu  m-am  gândit  niciodată  să  fac  lucrul  acesta.Este  un  loc  într-adevăr  minunat , zonă  de  munte , păduri , aer  curat , multă  linişte  şi  nişte  vecini  de  treabă , dar  simt  că  am  o  chemare  pe  care  trebuie  să  o  urmez , cei  de  aici  au  nevoie  de  ajutorul  meu , şi  cred  că  îi  pot  ajuta  într-o  oarecare  măsură.Dorinţa  inimii  este  mult  mai  puternică  decât  celelalte  lucruri.
                - Mă  bucur  foarte  mult  să  aud  aceste  cuvinte.Tu  chiar  poţi  face  multe  pentru  aceşti  copii.Te-ai  maturizat  mult , am  observat  lucrul  acesta , şi  chiar  eşti  cu  totul  o  altă  persoană.Mult  timp , am  refuzat  să  cred , că  tu  te-ai  putea  transforma  în  ceva  bun , dar  o  spun  acum  cu  plăcere  că  m-am  înşelat.Mă  gândeam  acum  câteva  zile  că  ai  putea  deveni  un  asistent  social , în  acest  orfelinat , dar  nu  ştiam  cât  vei  mai  rămâne  aici  cu  noi.Îmi  tot  imaginam  ziua  în  care  îmi  vei  spune  că  vei  pleca  înapoi  în  sat.Aşa  că  decizia  ta , pe  care  tocmai  mi-ai  spus-o , face  ca  lucrurile  să  se  schimbe.Aş  vrea  să-ţi  propun  să  renunţi  la  slujba  de  bucătăreasă  şi  să  te  înscrii  la  noi  cursuri , pentru  a  obţine  o  diplomă  de  asistent  social.Am  căutat  şi  poţi  face  şcoala  chiar  în  Târgu-Jiu.Nu  va  trebui  să  te  muţi  de  aici , şi  nu  durează  mult , aproximativ  un  an.Apoi  vei  putea  lucra  ca  angajat  din  nou.Ce  zici?
                 - Nu  ştiu  ce  să  zic , sunt  prea  emoţionată , e  mai  mult  decât  am  visat  eu.Chiar  mi-a  ascultat  Dumnezeu  rugăciunea.Da , bineînţeles  că  vreau  să  fac  acele  cursuri  şi  să  pot  fi  utilă  acestor  colegi  de-ai  mei.
                  - Te  vei  ocupa  de  reintregrarea  lor  socială  şi  de  problemele  lor.Cred  că  înţelepciunea  pe  care  ai  primit-o  de  la  Dumnezeu  te  va  ajuta  să-i  schimbi  şi  să  deschizi  noi  orizonturi  tuturor  de  aici; le  vei  putea  aduce  o  rază  de  speranţă , de  acest  lucru  au  nevoie  : să  simtă  că   unora  le  pasă  de  ei  şi  că  cineva  îi  iubeşte.Acest  lucru  trebuie  să  faci  tu.Ajută-i  să  găsească  drumul  bun  pe  care  eşti  tu  acum.
                   - Vă  mulţumesc  mult , domnule  director , pentru  această  şansă.Voi  profita  din  plin  de  ea.Aş  vrea  să  plec  câteva  zile , în  sat , să  rezolv  actele  pentru  casă  şi  apoi  mă  voi  întoarce.
                  - Desigur , dar  am  să  te  rog  să-ţi  cauţi  o  înlocuitoare  la  bucătărie , care  să-ţi  ocupe  locul , pentru  că  nu  vei  mai  putea  lucra; va  trebui  să  mergi  la  cursuri  şi  nu  vor  fi  la  fel  de  uşoare ca  şi  cele  de  la  şcoala  de  muzică , va  trebui  să  ai  mai  mult  timp  să  înveţi .
                  - Da , voi  rezolva  şi  problema  acesta  imediat , apoi   , dimineaţă , voi  pleca  pentru  câteva  zile.
                  - E  în  regulă , eu  voi  suna  şi  te  voi  înscrie  la  cursurile , care  încep  peste  aproximativ  trei  săptămâni , continuă  directorul.
                  Dimineaţa  , Corina , plecă  din  nou  spre  satul  părinţilor.Probabil  că  era  ultima  dată , când  urma  să  facă  acest  drum.Ajunse  după-amiază  la  micuţa  casă , care  părea  acum  pustie.Şi-ar  fi  dorit  măcar  câinele  să  o  întâmpine , dar  îl  oferi  unor  vecini , neavând  cine  să  mai  aibă  grijă  de  el, după  moartea  Martei.La  fel  făcu  şi  cu  găinile  şi  vaca: le  dărui  unei  familii  mai  sărace  din  sat , pe  care  îi  cunoscuse  pe  când  mergea  la  biserică  acolo.
                  Spre  seară  se  întâlni  cu  persoana  interesată  de  casă.După  ce  vorbiră , plăti  fetei  suma  promisă , semnă  actele  necesare , iar  în  ziua  următoare , stabiliseră  să  meargă  la  Petroşani , pentru  a  legaliza  actele  la  un  birou  notarial.
                 Fata , nu  adormi  până  după  miezul  nopţii , căutând   fotografiile  bătrânilor  pentru  a  le  lua  şi  păstra  ca  amintire.Deasemenea  puse  în  bagajul  ei  şi  biblia  lui  Ioan; deşi  era  veche şi  cu  paginile  îngălbenite, se  hotărâse  să  o  păstreze.Mai  puse  câteva  lucruri  personale , pe  care  vroia  să  le  păstreze , într-o  cutie , apoi   se  aşeză  în  pat.Plângea  la  fiecare  amintire  care  îi  trecea  prin  minte  şi  care  era  legată  de  cei  doi  părinţi.
                 Sosi  şi  dimineaţa.Vecinul  cu  care  trebuia   să  plece  la  Petroşani, veni  să  o  ia  pe  Corina  de  acasă:
                - Bună  dimineaţa , sunteţi  gata  de  plecare?
                - Bună  dimineaţa , aş  fi  vrut  să  vă  anunţ  dar  nu  am  avut  cum  să  o  fac.Cred  că  o  să  mai  întârzii  cam  două  ore , mă  puteţi  aştepta?vă  rog  mult.Aş  vrea  să  merg  până  la  cimitir  şi  apoi  mai  am  ceva  de  făcut.Îmi  cer  scuze  că  nu ...
                - Stai  liniştită.Voi  veni  să  te  i-au  pe  la  prânz , nu-i  nici  o  grabă , avem  timp , spuse  acel  bărbat , care  înţelese  starea  sufletească  a  fetei.
                 După  ce  acesta  se  urcă  în  maşină  şi  porni  spre  casa  lui , Corina , merse  în  grădiniţa  din  faţa  casei , culese  un  mănunchi  de  flori , frumos  colorate , le  legă , şi  apoi  plecă  înspre  cimitir.
                 Ajunse  într-un  sfert  de  oră  de  mers  pe  jos.Într-un  colţ  al  cimitirului , sub  un  tei , se  aflau  mormintele  lui  Ioan  şi  al  Martei , aşezate  unul  lângă  celălalt.Aşeză  pe  fiecare  câte  un  buchet  de  flori , şi  se  aşeză  puţin  sub  teiul  bătrân.
                Îşi  aminti  acum,din  nou , vocea  caldă  a  Martei , atunci  când  o  văzu  pentru  prima  dată , la  fel  şi  ultimele  cuvinte  ale  lui  Ioan  înainte  de  moarte.Câteva  lacrimi  umplu  ochii   senini  ai  fetei.
               - Aş  vrea  să  fiţi  acum  cu  mine  aici , mi-ar  place să-l  aud  pe  tata  citindu-ne, iar  pe  tine , mamă , gătindu-mi  tocăniţă  cu  ciuperci.Îmi  lipsiţi  atât  de  mult , mi-e  aşa  dor  de  voi.Nu  am  să  vă  pot  uita  niciodată.O  să  vă  port  în  inimă  mereu.
               După  ce  plecă  de  la  cimitir  porni  spre  păşunea  unde,  în  fiecare  zi  , Ioan  ducea  vacile  la  păscut.Urcă  din  nou  pe  poteca  îngustă , ce  o  duse  pe  marginea  prăpastiei.
              - Aici  Te-am  găsit  Doamne , dacă  nu  m-ai  fi  aşteptat , în  noaptea  aceea , acum  nu  aş  mai  fi  fost.Mulţumesc  pentru  viaţa  pe  care  mi-ai  dăruit-o.Vreau  să  o  dedic  pentru  a  Te  sluji  şi  a  fi  o  binecuvântare  pentru  aproapele  meu.Chiar  dacă  nu  mai  este  mama , nici  tata , eu  ştiu  că  eşti  lângă  mine  mereu , ţinându-mă  de  mână  să  nu  cad  şi  ajutându-mă  să  merg  mai  departe. 
                Deşi  ştia  că  este  în  întârziere , Corina  se  aşeză  pe  un  bolovan , de  pe  marginea  prăpastiei  zăbovind  puţin  în  acel  loc. Închise ochii  şi  îşi  îndreptă  gândul  spre  Dumnezeu.O  adiere  de  vânt  legăna  uşor  părul  despletit:
                 - Chiar  eşti  aici  Doamne , tata  avea  dreptate.Eşti  chiar  lângă  mine...
                 Ceea  ce  simţea  acum  Corina, nu  era  altceva  decât  fericirea  în  stare  pură , căci  nu  există  nimic  mai  plăcut , mai  frumos  şi  mai  de  dorit  în  lumea  aceasta , decât  să-l  ai  pe  Dumnezeu , drept  tovarăş  de  drum.